Едуард Морган Форстър
Хауардс Енд

Превод от английски: Божидар Стойков, 1984

chitanka.info

„Обединявай…“

Глава I

Би могло да се започне и с писмата на Хелън до сестра й.

Хауардс Енд

Вторник

„Моя скъпа Мег,

Няма да бъде каквото очаквахме. Стара и малка е, а като цяло — чудесна — от червени тухли. Едва сме се натъпкали всички в нея, а един господ знае какво ще стане, когато Пол (по-малкият син) пристигне утре. От вестибюла вдясно влизаш в трапезарията, а вляво — в гостната. В действителност вестибюлът е отделна стая. Отваряш друга врата и откриваш стълба, която води през нещо като пасаж към първия етаж. Там има три спални една до друга, а над тях, в същия ред — три мансарди. Наистина това не е цялата къща, но когато човек погледне нагоре от предната градина, вижда девет прозореца.

Отляво, като погледнеш нагоре, има и огромен планински бряст, който леко се накланя към къщата, точно между градината и ливадата. Вече съм влюбена в това дърво. Освен него има обикновени брястове, дъбове, не по-грозни от традиционните, круши, ябълки и една лоза. Но няма сребърна бреза. Трябва обаче да продължа с домакините. Исках само да ти покажа, че тук съвсем не е това, което очаквахме. Защо решихме, че къщата им е цялата във фронтони и начупени линии, а градината — пълна с жълти пътечки? Предполагам, защото ги свързваме със скъпите хотели — мисис Уилкокс в красивите си тоалети се разхожда бавно по дългите коридори, а мистър Уилкокс тормози носачите и т.н. Ние, жените, сме толкова несправедливи.

Ще се върна в събота, по-късно ще ти съобщя с кой влак. И те като мен са сърдити, че не дойде; наистина Тиби е страшно отегчителен, всеки месец боледува от нова смъртоносна болест. Как можа да се разболее от сенна хрема в Лондон? А и дори да беше възможно, струва ми се жестоко да откажеш покана, за да слушаш как киха някакъв хлапак. Кажи му, че и Чарлс Уилкокс (този от синовете, който е тук) има сенна хрема, но е мъжествен и много се сърди, когато му говориш за това. Хора като Уилкоксови ще бъдат изключително полезни за Тиби. Но ти няма да се съгласиш и по-добре да сменя темата.

Това писмо е дълго, защото пиша преди закуска. О, листата на лозата са прекрасни! Покриват цялата къща. Преди малко погледнах навън, мисис Уилкокс бе вече в градината. Очевидно я обожава. Нищо чудно, че понякога изглежда уморена. Съзерцаваше как разцъфват огромните червени макове. После се разхождаше през моравата към ливадата, чийто ъгъл виждам сега вдясно. Бавно, бавно се стеле дългата й рокля върху влажната трева и тя се връща с ръце, отрупани със сено, окосено вчера, предполагам, за зайци или нещо друго, а тя върви, заровила лице в него. Въздухът тук е прелестен. После чух шума на топките за крокет, погледнах отново — Чарлс Уилкокс се упражняваше, тук са много увлечени по всякакви игри. След малко започна да киха и трябваше да престане. После отново дочух почукване, този път се упражняваше мистър Уилкокс; след това кихане, отново кихане — и той трябваше да спре. След него излезе Иви, направи няколко гимнастически упражнения на един уред, закован на ренклодовото дърво[1] (тук използуват абсолютно всичко), после кихна и си влезе. Накрая пак се появи мисис Уилкокс, бавно, бавно, все още вдъхваше аромата на сеното и съзерцаваше цветята. Измъчвам те с всичко това, защото веднъж ти каза, че животът е понякога живот, а понякога просто драма и човек трябва да се научи да прави разлика между едното и другото, и досега винаги съм го смятала за «умната глупост на Мег». Но тази сутрин всичко изглежда не действителен живот, а игра и страшно се забавлявах да наблюдавам Уилкоксови. Сега мисис Уилкокс се прибра.

Смятам да облека (изпуснато). Снощи мисис Уилкокс носеше (изпуснато), а Иви (изпуснато). Така че тук не е място, където всеки прави каквото си иска и ако затвориш очи, струва ти се все пак, че се намираш в романтичен хотел, както ние си представяхме. Но ако ги отвориш, вече не е същото. Шипките са направо чудесни. Отвъд моравата те образуват огромен жив плет, висок и разкошен, спускат се като гирлянди, долу нежни и редки, така че между тях могат да се видят патици и една крава. Те са от фермата, която е единствената постройка наоколо. Ето го и звънеца за закуска. Хиляди поздрави. Поздрави и Тиби. Целуни леля Джули, колко мило от нейна страна да дойде и да ти прави компания, но и колко досадно. Изгори писмото. Ще ти пиша пак в четвъртък.“

Хелън

Хауардс Енд

Петък

„Моя скъпа Мег,

Прекарвам чудесно. Всички са много мили. Мисис Уилкокс, макар че е по-затворена, отколкото в Германия, е по-мила от всякога и аз никога не съм срещала такова неизменно себеотрицание, а най-хубавото от всичко е, че другите не се възползуват от това. Те са най-щастливото и весело семейство, което човек може да си представи. Все повече се убеждавам, че ставаме приятели. Смешното е, че ме смятат за глупачка, дори го казват, най-малкото мистър Уилкокс, а когато ти го кажат и не му обърнеш внимание, това е сигурен признак, нали? Той говори най-ужасни неща за избирателните права на жените по такъв мил начин, а когато казах, че вярвам в равенството, той скръсти ръце и ме постави на място, както никой досега. Мег, ще се научим ли някога да говорим по-малко? Никога не съм се чувствувала толкова засрамена от себе си. Не можах да посоча такава епоха, когато хората да са били равни или стремежът към равенство да ги е правил по-щастливи по друг начин. Не можах и дума да изрека. Вероятно от теб или от книгите бях възприела схващането, че равенство съществува. Във всеки случай мнението ми стана на пух и прах, а като всички истински силни хора, господин Уилкокс направи това, без да ме обиди. От друга страна, аз им се присмях, че са хванали сенна треска. Живеем като бойни петли, а Чарлс ни води всеки ден на разходка с автомобила — гробница с израснали върху нея дървета, къща на отшелник, чудесен път, построен от кралете на Мерсия[2], тенис, крокет, бридж, а през нощта се натъпкваме в тази чудесна къща. Целият род е сега тук — като в развъдник за зайци. Иви е много мила. Искат да ме задържат до неделя — мисля, че няма нищо лошо, ако остана. Времето е вълшебно, изгледът също — изгледът на запад, към височините. Благодаря ти за писмото. Изгори това.“

С обич: твоя Хелън

Хауардс Енд

Неделя

„Мила, скъпа Мег,

Не знам какво ще си помислиш — аз и Пол се обичаме — по-малкият син, който пристигна в сряда.“

[1] Ренклод — вид едри сливи със златистозелен цвят. — Б.пр. ↑

[2] Англосаксонско кралство в Централна Англия. — Б.пр. ↑

Глава II

На закуска Маргарет погледна бегло бележката на сестра си и я побутна през масата към леля си. За миг настана мълчание, после пороят се отприщи.

— Не мога да ти кажа нищо, лельо Джули. Не знам повече от теб. Срещнахме… просто срещнахме майката и бащата миналата пролет в чужбина. Знам толкова малко, че дори не ми беше известно името на сина им. Всичко е толкова… — Тя махна с ръка и леко се усмихна.

— Значи е прекалено внезапно?

— Кой знае, лельо Джули, кой знае.

— Маргарет, скъпа, трябва да кажа, че сме длъжни да бъдем реалисти точно сега, когато стигаме до фактите. Прекалено внезапно е наистина.

— Кой знае!

— Но, Маргарет, скъпа…

— Ще донеса другите й писма — каза Маргарет. — Не, не, първо ще привърша със закуската. Всъщност те не са у мен. Срещнахме Уилкоксови по време на онова ужасно пътуване от Хайделберг до Шпайер. Хелън и аз си бяхме втълпили, че има величествена стара катедрала в Шпайер, архиепископът на Шпайер е бил един от седемте курфюрсти, нали знаеш „Шпайер, Майнц и Кьолн“. Тези три епархии някога са господствували над долината на Рейн и затова са я наричали Улицата на свещениците.

— Чувствувам се много разтревожена от цялата тази история, Маргарет.

— Влакът премина през понтонен мост и в първия миг тя изглеждаше много красива. Но само след пет минути бяхме разгледали всичко. Катедралата е съсипана, направо е опропастена от реставрация; няма и един инч от истинската сграда. Прахосахме цял ден и се натъкнахме на Уилкоксови, когато си ядяхме сандвичите в градската градина. И те, бедните хора, били подлъгани — в действителност са имали намерение да останат в Шпайер, — но им допадна настоятелната молба на Хелън да дойдат с нас в Хайделберг. И наистина дойдоха на следващия ден. Посетихме заедно някои места. Станахме достатъчно близки, за да поканят Хелън да им гостува — аз също бях поканена, но заболяването на Тиби ме задържа тук, и миналия понеделник тя замина сама. Това е всичко. Сега знаеш толкова, колкото и аз. Един млад мъж, изскочил от неизвестността. Тя трябваше да се върне в събота, но отложи за понеделник, може би заради… и аз не знам.

Тя замълча и се заслуша в шума на лондонското утро. Къщата им бе на Уикъм Плейс, много тихо и спокойно място, защото издигнат полуостров от здания го отделяше от оживената главна улица. Човек имаше чувството за лагуна или по-скоро широко устие, чиито води се връщат от някакво невидимо море и се оттеглят в дълбока тишина, докато вълните навън все още се пенят. Въпреки че полуостровът се състоеше от жилищни блокове — скъпи, с подобни на пещери преддверия, пълни с портиери и палми, — той изпълняваше своето предназначение и осигуряваше на по-старите къщи отсреща сравнително спокойствие. Те също щяха да бъдат пометени след време и друг полуостров щеше да се издигне на тяхно място, така както човешкият род се натрупваше все по-високо и по-високо върху скъпоценната почва на Лондон.

Мисис Мънт разбираше племенниците си по свой начин. Реши, че Маргарет е малко истерична и се опитва да спечели време с порой от думи. Със съзнанието на дипломат тя изрази своето съжаление за съдбата на Шпайер и заяви, че никога, абсолютно никога не ще позволи да бъде подведена да го посети, и добави по своя инициатива, че принципите на реставрацията се разбират погрешно в Германия.

— Немците — каза тя — са прекалено акуратни и това понякога е чудесно, но друг път е съвсем вредно.

— Точно така — каза Маргарет. — Немците са прекалено акуратни. — И очите й заблестяха.

— Разбира се, аз смятам, че вие, семейство Шлегел, сте англичани — бързо рече мисис Мънт. — Англичани до мозъка на костите.

Маргарет се наведе напред и погали ръката й.

— А това ми напомня… писмото на Хелън…

— Да, да, лельо Джули, точно за писмото на Хелън си мислех. Знам… трябва да отида да я видя. Наистина си мислех за нея. Реших да отида.

— Върви, но си направи план — каза мисис Мънт, като допусна в благия й глас да се появи нотка на раздразнение. — Маргарет, ако ми позволиш да се намеся, не се оставяй да те изненадат. Как преценяваш Уилкоксови? Имат ли нашите разбирания? Подходящи ли са? Ще могат ли да разберат Хелън, която според мен е много особен човек? Имат ли отношение към литературата и изкуството? Когато се замислиш, разбираш, че това е най-важното. Литературата и изкуството. Най-важното. На колко години трябва да бъде синът? Тя казва „по-малкият син“. Ще може ли да се ожени? Подходящ човек ли е да направи Хелън щастлива? Успя ли да разбереш…

— Нищо не съм разбрала.

Започнаха да говорят едновременно.

— В такъв случай…

— Не виждаш ли, че в такъв случай не мога да правя никакви планове.

— Точно обратното…

— Мразя плановете. Мразя да се избира начин на поведение. Хелън не е малко дете.

— В такъв случай, скъпа моя, защо заминаваш?

Маргарет замълча. Ако леля й не можеше да разбере защо трябва да замине, тя нямаше намерение да й казва. Не искаше да заяви: „Обичам скъпата си сестра. Трябва да бъда при нея в такъв критичен момент от живота й“. Обичта е по-сдържана от любовта и нейният израз е по-неуловим. Ако тя самата някога се влюбеше в някой мъж, също като Хелън щеше да обяви това с пълен глас, но тъй като обичаше само сестра си, тя използуваше беззвучния език на съчувствието.

— Мисля, че сте странни — продължи мисис Мънт, — но чудесни момичета и в много отношения сте по-зрели за годините си. Но нали няма да се обидиш, честно казано, имам чувството, че не сте дорасли за тези неща. За там се изискват по-зрели хора. Скъпа, нямам никакви ангажименти, заради които да се върна в Суонидж. — Тя разпери пълните си ръце. — На твое разположение съм. Позволи ми да отида вместо тебе в онази къща, чието име непрекъснато забравям.

— Лельо Джули! — Тя скочи и я целуна. — Аз трябва, наистина трябва сама да отида в Хауардс Енд. Ти не разбираш добре всичко, но въпреки това ще ти бъда винаги благодарна за твоето предложение.

— Но аз наистина разбирам — отвърна рязко мисис Мънт с огромна самонадеяност. — Ще отида там не с намерение да се намесвам, а да проуча нещата. Изясняване е необходимо. А сега смятам да бъда пряма. Ти ще кажеш погрешни неща; обзалагам се, че ще сгрешиш. В своята загриженост за щастието на Хелън ще обидиш всички онези Уилкоксови с някои от твоите необмислени въпроси — не че имам нещо против да ги обидиш.

— Няма да задавам въпроси. В писмото си Хелън пише, че тя и един мъж се обичат. Няма какво да се пита, докато тя държи на това. Всичко останало няма никакво значение. Един продължителен годеж — да, но проучвания, въпроси, планове, придържане към определен начин на поведение — не, лельо Джули, не мога.

Тя се отдалечи, нито красива, нито блестяща, но изпълнена с нещо, което заменяше и двете — нещо, което най-добре може да се опише като дълбока одухотвореност, вечен и искрен отклик към всичко, с което се среща в житейския си път.

— Ако Хелън ми бе писала същото за някой продавач в магазин или чиновник с празен джоб…

— Скъпа Маргарет, моля те, ела в библиотеката и затвори вратата. Твоите прислужници бършат праха по стълбите…

— … или ако тя бе пожелала да се омъжи за човека, който прави реклама на товарните автомобили на Картър Патерсън, щях да кажа същото. — След това, с един от онези обрати на мисълта, които бяха убедили леля й, че всъщност не е луда и убеждаваха другите наблюдатели, че не е просто сух теоретик, добави: — Въпреки че в случая с Картър Патерсън трябва да кажа, че бих желала годежът да продължи много дълго.

— И аз мисля така — каза мисис Мънт, — а аз рядко те разбирам. Сега представи си, че просто си казала нещо подобно на Уилкоксови. Аз го разбирам, но повечето разумни хора ще си помислят, че си луда. Представи си само колко объркващо ще бъде то за Хелън. Всъщност има нужда от човек, който ще действува бавно, много бавно в тази история и ще разбере как стоят нещата и докъде могат да доведат.

Маргарет се залови за тези думи.

— Но ти току-що каза, че годежът трябва да се развали.

— Да, мисля, че трябва. Но постепенно.

— Как можеш да развалиш постепенно един годеж? — Очите й блеснаха. — От какво мислиш, че е направен един годеж? Според мен от твърда материя, която може да се строши от удар, но не може да се пречупи от огъване. Различава се от другите връзки в живота. Те се разтеглят или извиват. Позволяват степенуване. По-различни са.

— Точно така. Но няма ли да ми позволиш да отида в Хауардс Енд и да ти спестя всички тия тревоги? Наистина няма да се намесвам, така добре разбирам онова, което вие, сестрите Шлегел, искате, че един спокоен поглед би ми бил достатъчен.

Маргарет пак й благодари, целуна я отново и затича по стъпалата нагоре да види брат си. Той не беше много добре.

Цялата нощ го бе мъчила сенна хрема. Очите му бяха плувнали, главата го боляла, а лигавицата му била в ужасно състояние, уведоми я той. Единственото нещо, заради което си струвало да се живее, била мисълта за Уолтър Савидж Ландор[1], от чиито „Въображаеми разговори“ тя обещала да му чете по няколко пъти на ден.

Това беше доста трудно положение. Трябваше да се направи нещо за Хилтън. Трябваше да я убедят, че не е криминално престъпление да се влюбиш от пръв поглед. Една телеграма в такъв дух би била студена и тайнствена, а посещението изглеждаше с всеки изминал момент все по-невъзможно. Може би щеше да бъде наистина най-добре да приеме любезното предложение на леля Джули и да я изпрати с една бележка в Хауардс Енд.

Безспорно Маргарет бе импулсивна. Бързо скачаше от едно решение към друго. Тичайки надолу към библиотеката, тя извика: „Лельо, промених решението си, наистина искам да заминеш“.

Имаше влак в единайсет часа от Кингс Крос. В десет и трийсет Тиби заспа с рядко себеотрицание и Маргарет бе готова да откара леля си на гарата.

— Запомни, лельо Джули, не се оставяй да те въвлекат в разговори около годежа. Предай писмото на Хелън и кажи това, което намериш за подходящо. Но стой настрана от роднините. Засега ние едва знаем имената им, а освен това действията ни са така невъзпитани и погрешни.

— Невъзпитани? — смая се мисис Мънт, като се опасяваше, че губи възможността за някоя блестяща забележка.

— Употребих силна дума. Просто исках да те помоля да обсъдиш ситуацията само с Хелън.

— Разбира се, само с Хелън.

— Защото… — Но сега не беше моментът да обяснява особената природа на любовта. Дори Маргарет се отказ от тази мисъл и се задоволи да погали ръката на добрата си леля, размишлявайки полублагоразумно, полупоетично за пътуването, което щеше да започне от Кингс Крос.

Като мнозина други, живели дълго в някоя голяма столица, тя имаше по-особени чувства към крайните гари. Те са нашите врати към прекрасното и неизвестното. През тях ние навлизаме в приключение и светлина, през тях, уви, ние се завръщаме. В Падингтън са скрити целият Корнуол и по-далечният запад; надолу от Ливърпул Стрийт има мочурища и безкрайни поля; Шотландия се вижда през пилоните на Юстън; Уесекс е отвъд самоуверения хаос на Уотърлу. За италианците е естествено да го разбират; ония от тях, които имат нещастието да работят като сервитьори в Берлин, наричат Anhalt Bahnhof — Stazione d’Italia[2], защото оттам те ще се върнат по домовете си. А този, който не одухотворява своите гари и не въздействува със страх и обич, макар и стеснително, на тяхната индивидуалност, е студен лондончанин.

За Маргарет — надявам се, че това няма да настрои читателя срещу нея — гарата Кингс Крос винаги бе напомняла безкрайността. Самото й разположение, малко зад елегантното великолепие на Сейнт Панкрас, съдържаше в себе си едно обяснение на житейския материализъм. Онези две огромни арки, безцветни, равнодушни, крепящи на раменете си един грозен часовник, бяха подходящи двери към някакво непрестанно приключение, чийто край можеше да бъде и благоприятен, но сигурно нямаше да се изрази с обикновения език на сполуката. А ако си помислите, че това е смешно, спомнете си, че не Маргарет ви говори това; и нека побързам да добавя, че те имаха достатъчно време до влака; мисис Мънт си осигури удобно място по посока на движението, но не близо до локомотива; а когато Маргарет се върна в Уикъм Плейс, намери следната телеграма:

„Всичко е свършено. По-добре да не бях писала. Не казвай никому.“

Хелън

Но леля Джули бе заминала — заминала безвъзвратно и никаква земна сила не можеше да я спре.

[1] У. С. Ландор (1775–1864) — английски писател и поет. — Б.пр. ↑

[2] Гара (нем.). — Италианска гара (итал.). — Б.пр. ↑

Глава III

Мисис Мънт репетираше своята мисия с голямо задоволство. Племенниците й бяха независими млади жени и много рядко се случваше тя да може да им помогне с нещо. Дъщерите на Емили никога не са били като другите момичета. Останаха без майка, когато се роди Тиби и тогава Хелън беше на пет, а Маргарет едва бе навършила тринадесет. Това беше преди да се прокара законът, който ограничаваше правата и като сестра на покойната им майка, така че мисис Мънт можеше да предложи, без това да изглежда непристойно, своята помощ да се грижи за къщата в Уикъм Плейс. Но зет й, особен човек и немец, бе отнесъл въпроса към Маргарет, която с младежка незрелост бе отговорила: „Не, можем да се справим по-добре сами“. След пет години мистър Шлегел също почина и мисис Мънт отново предложи помощта си. Маргарет, вече не самонадеяна, бе много благодарна и безкрайно любезна, но същността на отговора й не се промени. „Трети път не трябва да се намесвам“ — помисли си мисис Мънт. Разбира се, не устоя. Научи за свой ужас, че Маргарет, вече пълнолетна, изтегля парите си от сигурните стари капиталовложения и ги влага в чуждестранни предприятия, които винаги фалират. Да замълчи би означавало да извърши престъпление. Нейното собствено състояние бе вложено в Британските железници и тя най-горещо убеждаваше племенницата си да постъпи като нея. „Така ще бъдем заедно, скъпа.“ Маргарет, от чиста учтивост, вложи няколко хиляди в железопътната линия Нотингам — Дарби и въпреки че акциите на чуждестранните предприятия непрекъснато се покачваха, а на линията Нотингам — Дарби спадаха с непоколебимото достойнство, на което само Британските железници са способни, мисис Мънт не преставаше да се радва и да повтаря: „Успях да се справя въпреки всичко. Когато настъпи фалитът, бедната Маргарет ще има на какво да се облегне“. Тази година Хелън стана пълнолетна и същото се повтори и с нея; и тя изтегли парите си от Консълс, но също като сестра си, почти без да бъде увещавана, посвети част от тях на линията Нотингам — Дарби. Дотук добре, но за връзките им в обществото леля им не можа да постигне нищо. Рано или късно девойките щяха да навлязат в онова състояние, известно като „пропиляване на живота“, и ако досега се бяха въздържали, това бе, за да могат да го вършат по-енергично в бъдеще. Посрещаха прекалено много хора в Уикъм Плейс — брадясали музиканти, дори една актриса, немски братовчеди (знаете ги какви са чужденците), познати от хотелите на континента (и тях ги знаете какви са). Интересно бе, че в Суонидж никой не ценеше културата повече от мисис Мънт; но това бе опасно и нещастието дебнеше зад ъгъла. А колко права беше тя и какво щастие, че беше там, когато се случи бедата.

Влакът летеше на север, през безбройни тунели. Пътуването бе само час, но мисис Мънт бе принудена непрекъснато да вдига и смъква прозореца. Преминаха през тунела Саут Уелин, за миг проблесна светлина и навлязоха в тунела Норт Уелин, покрит с печална слава. Прекосиха огромния виадукт, чиито сводове обгръщаха спокойни ливади и сънните води на Тюин Уотър, Минаваха край ловните паркове на политикани. Понякога главното северно шосе летеше заедно с влака и навяваше мисли за безкрайността повече от всяка железопътна линия, след стогодишен сън разбудено за нов живот — просмукано със смрадта на автомобилите, и за една нова култура — определена от рекламите на хапчета за жлъчка. Към историята, трагедията, миналото и бъдещето мисис Мънт си оставаше еднакво безразлична; единственото, което я занимаваше и събираше мислите й, бе краят на пътуването и спасението на бедната Хелън от тази ужасна бъркотия.

За Хауардс Енд се слизаше на Хилтън, едно от големите села, които са разположени така нагъсто покрай Главното северно шосе и които дължат своя разцвет на движението по пътя от времето на дилижансите и преди тях. Разположено близо до Лондон, то не бе споделило участта на упадък на другите и дългата главна улица бе разцъфнала от двете страни в красиви имения. Около миля през разсеяния поглед на мисис Мънт се изредиха къщи с керемиди и плочи, чийто строи се прекъсваше на едно място от шест датски надгробни могили, които стояха рамо до рамо край главното шосе — гробове на воини. Отвъд могилите къщите зачестяваха и влакът спря на един железопътен възел, който бе почти град.

Гарата, както целият пейзаж наоколо, както писмата на Хелън, поразяваше със своята неопределеност. Към каква страна водеше тя, Англия или Предградия? Беше нова, с перони и подлез, и с външните удобства, които бизнесмените изискваха. Но имаше следи и от селския живот, всички се познаваха, което дори мисис Мънт щеше да открие…

— Търся една къща — довери тя на билетопродавача. — Казва се Хауардс Лодж. Знаете ли къде се намира?

— Мистър Уилкокс! — извика момчето.

Някакъв млад човек, който стоеше пред тях се обърна.

— Тя търси Хауардс Енд.

Нямаше какво да се прави, освен да продължи, въпреки че мисис Мънт бе прекалено развълнувана, за да се осмели дори да погледне непознатия. Но като си спомни, че са двама братя, тя успя да си събере ума и да каже:

— Извинете, че ви питам, но вие по-младият мистър Уилкокс ли сте или по-възрастният?

— По-младият. С какво мога да ви помогна?

— Да, вижте… — Овладя се с усилие. — Наистина, това сте вие? Аз… — Тя се отдалечи от билетопродавача и понижи глас. — Аз съм лелята на мис Шлегел. Би трябвало да се представя, нали? Казвам се мисис Мънт.

Забеляза, че той повдигна шапката си и каза съвсем студено:

— Така ли? Мис Шлегел ни гостува. Вие с нея ли искате да се видите?

— Ако е възможно…

— Ще ви намеря файтон. Не, почакайте за миг. — Той се замисли. — Нашият автомобил е тук. Ще ви закарам с него.

— Много мило…

— Няма нищо, почакайте малко, докато изнесат един пакет от кантората. Насам.

— Да не би случайно моята племенница да е с вас?

— Не, дойдох тук с баща си. Той замина на север с вашия влак. Ще видите мис Шлегел на обед. Надявам се, че ще обядвате с нас.

— О, благодаря — каза мисис Мънт, без да се ангажира с това, докато не проучи малко повече любимия на Хелън. Изглеждаше джентълмен, но така я беше смутил, че я бе лишил от способността да наблюдава. Крадешком го загледа. За едно женско око нямаше нищо неправилно в острите бръчки около ъгълчетата на устата му, нито в доста ъгловатото лице. Беше мургав, гладко обръснат и изглеждаше свикнал да командува.

— Отпред или отзад? Къде предпочитате? Отпред може би ще духа.

— Отпред, ако може: така ще можем да говорим.

— Извинете ме за момент, не мога да разбера какво правят с този пакет. — Той влезе в гишето за билети и извика с променен глас: — Хей, вие там! Цял ден ли ще ви чакам? Пакет за Уилкокс, Хауардс Енд. По-бързо! — Излизайки, той каза по-спокойно: — На тази гара има отвратителна организация; ако имах власт, щях да ги изхвърля всичките. Мога ли да ви помогна?

— Много мило от ваша страна — каза мисис Мънт, като се настани в разкошната вдлъбнатина от червена кожа и се остави да бъде опакована с одеяла и шалове. Беше по-вежлива, отколкото имаше намерение, но този млад човек наистина беше много внимателен. Нещо повече, тя малко се боеше от него; неговото самообладание бе изключително. — Чудесно наистина — повтори тя и добави: — това е всичко, което бих желала.

— Много любезно от ваша страна — отговори той с едва забележим израз на изненада, който, като всички подобни изрази, убягна от вниманието на мисис Мънт. — Току-що докарах баща си за влака.

— Нали разбирате, получихме писмо от Хелън тази сутрин.

Младият Уилкокс наля бензин, запали автомобила и извърши някои други действия, с които тази история няма нищо общо. Големият автомобил се разтресе и снагата на мисис Мънт, която се опитваше да обясни нещата, заподскача съответно нагоре-надолу между червените възглавници.

— Майка ми ще се радва да се срещне с вас — измърмори той. — Хей! Хайде. Пакетът. Пакетът за Хауардс Енд. Носете го. Хей!

Брадат носач излезе с пакета в едната ръка и разходна книга в другата. С увеличеното бръмчене на двигателя се смесиха следните възклицания: „Да подпиша, така ли? Защо по… трябва да подписвам след всички тези неприятности? Дори нямаше молив? Помни, че следващия път ще съобщя за това на началника на гарата. Моето време е ценно, макар че твоето може и да не е. Ето… ето за теб“.

— Безкрайно съжалявам, мисис Мънт.

— Няма защо, мистър Уилкокс.

— Имате ли нещо против да минем през селото? Оттам пътят е по-дълъг, но имам една-две поръчки.

— С удоволствие бих минала през селото. Естествено много бих искала да обсъдя нещата с вас.

Казвайки го, тя се засрами, защото нарушаваше нарежданията на Маргарет. Нарушаваше ги наистина, но само формално. Маргарет я бе предупредила да не обсъжда случилото се с чужди хора. Наистина не беше „невъзпитано и погрешно“ да го обсъжда с младия човек, щом като случаят ги бе събрал.

Необщителен човек — той не отговори. Седна до нея, сложи си ръкавиците и очилата и потеглиха, а брадатият носач — животът е мистериозно нещо — гледаше след тях с възхищение.

Вятърът духаше право в лицата им по пътя от гарата и очите на мисис Мънт се напълниха с прах. Но щом като излязоха на Главното северно шосе, тя откри огън:

— Сам можете да си представите — каза тя — каква изненада бе новината за нас.

Той не срещна погледа й, тъй като очите му бяха заангажирани; шофираше толкова бързо, колкото се осмеляваше по главната улица. Но наклони глава към нея и каза:

— Каква новина?

— За Хелън. Разбира се, че за Хелън. Хелън е изключителен човек — сигурна съм, че ще ми позволите да кажа това с чувствата, които имате към нея, — наистина цялото семейство Шлегел са изключителни. Нямам никакво намерение да се намесвам, но това беше голяма изненада.

— Извинете, не разбрах.

— Мистър Уилкокс — каза открито тя, — Маргарет ми каза всичко — всичко. Прочетох писмото на Хелън.

Спряха срещу манифактурния магазин. Без да отговори, той се обърна назад и замислено се загледа в облака прах, който се бе вдигнал след преминаването им през селото. Прахът се стелеше, но не само върху пътя, откъдето се бе издигнал. Част от него проникваше през отворените прозорци, друга покри с бял слой розите и цариградското грозде в крайпътните градини, а останалият нахлу в дробовете на местните жители.

— Чудя се кога ще им дойде умът в главата и ще насмолят пътищата — бе неговата забележка. После един мъж изскочи от манифактурния магазин с руло мушама и те продължиха.

— Маргарет не можа да дойде заради бедния Тиби и аз съм тук вместо нея, за да поговорим подробно за всичко.

— Извинете, че съм такъв глупак — каза младият мъж, като отново спря пред един магазин. — Но все още не мога да разбера за какво става дума.

— Хелън, мистър Уилкокс — моята племенница, и вие.

Той блъсна нагоре очилата си и се взря в нея, напълно объркан. Обзе я ужас, защото дори тя започна да подозира, че и двамата бяха на прага на страшно недоразумение и че тя е започнала своята мисия с ужасна грешка.

— Мис Шлегел и аз? — попита той, свивайки устни.

— Надявам се, че няма някакво недоразумение — каза мисис Мънт с развълнуван глас: — В нейното писмо бе казано съвсем ясно.

— Какво е ясно?

— Че вие и тя… — Спря, после сведе поглед.

— Мисля, че разбрах какво искате да ми кажете — каза троснато той. — Каква странна грешка!

— Тогава вие изобщо… — заекна тя, цялата зачервена и пожела да потъне вдън земя.

— Едва ли, тъй като вече съм сгоден за друго момиче. — Последва минута мълчание, после той се стегна и избухна: — Велики боже! Само не ми казвайте, че това е някаква глупост на Пол.

— Но вие сте Пол.

— Не съм.

— Тогава защо казахте така на гарата?

— Не съм казвал нищо подобно.

— Извинете, но казахте.

— Извинете, но не съм. Името ми е Чарлс.

„По-младият“ може да означава син спрямо баща, както и по-малкият брат спрямо по-големия. Много може да се говори и за единия, и за другия случай и по-късно те говориха за това. Но сега имаха други проблеми пред себе си.

— Искате да кажете, че Пол…

Гласът му не й хареса. Прозвуча, като че ли говори с носач и сигурна, че той я е измамил на гарата, тя също се ядоса.

— Искате да кажете, че Пол и вашата племенница…

Мисис Мънт, такава е човешката природа, реши, че ще защитава влюбените. Нямаше да позволи на един суров млад мъж да я тормози:

— Да, да, те се обичат много. Дори смятам, че ще ви го кажат в най-скоро време. Ние научихме тази сутрин.

Чарлс сви юмруци и извика:

— Идиот, идиот, малък глупак!

Мисис Мънт се опита да се измъкне от одеялата.

— Ако това е вашето отношение, мистър Уилкокс, предпочитам да вървя пеш.

— Много ви моля, не правете това. Веднага ще ви закарам в къщи. Но позволете да ви кажа, че всичко това е невъзможно и трябва да бъде прекратено.

Мисис Мънт не губеше често самообладание, но когато това се случеше, то бе само за да защити тези, които обича. В този случай тя избухна:

— Напълно съм съгласна, сър. Тази история е невъзможна и аз отивам да поставя точка. Моята племенница е изключителен човек и нямам намерение да стоя безучастна, когато тя пропилява живота си за хора, които няма да я оценят.

Чарлс помръдваше челюсти.

— Като си помисля, че тя познава брат ви от сряда и срещнала майка ви и баща ви в случаен хотел…

— Бихте ли говорили по-тихо? Продавачът ще ви чуе.

„Esprit de classe“[1] — ако човек може да създаде този израз — бе силен у мисис Мънт. Тя стоеше разтреперана, докато представителят на по-нисшите класи сложи метална фуния, тенджера и градински маркуч до рулото мушама.

— Готово ли е отзад?

— Да, сър. — И представителят на нисшите класи изчезна в облаци прах.

— Предупреждавам ви, Пол не притежава нито пени, безполезно е.

— Не е необходимо да ни предупреждавате, мистър Уилкокс, уверявам ви. Предупреждението е нужно в съвсем друга насока. Моята племенница е постъпила много глупаво, аз ще й дам едни хубав урок и ще я взема със себе си в Лондон.

— Той трябва да намери изход и да уреди живота си в Нигерия. Още много години и дума не може да става за сватба, а когато му дойде времето, това трябва да бъде жена, която ще понесе климата и която в други отношения също… Защо не ни е казал? Срамува се, разбира се. Знае, че с постъпил глупаво. И въпреки това той… проклет глупак.

Тя бе вбесена.

— А мис Шлегел не е изгубила и миг, за да разпространи новината.

— Ако бях мъж, мистър Уилкокс, за тази последна забележка щях да ви зашлевя две плесници. Вие не заслужавате дори да чистите обувките на племенницата ми, да стоите в една стая с нея, а се осмелявате… наистина се осмелявате… отказвам да споря с такъв човек.

— Това, което знам, е, че тя е разпространила новината, а не той, баща ми замина и аз…

— А това, което аз знам, е…

— Мога ли, с ваше позволение, да си довърша мисълта?

— Не.

Чарлс стисна зъби и отклони автомобила през един тесен път. Тя изпищя.

Така те участвуваха в играта „Кое семейство е по-добро“, един рунд от която се играе винаги, когато любовта свързва двама представители на човешкия род. Но те я изиграха с необичайна енергия, доказвайки, че Шлегелови са по-добри от Уилкоксови, а Уилкоксови по-добри от Шлегелови. Захвърлиха настрана благоприличието. Мъжът бе млад, жената дълбоко развълнувана; и у двамата имаше някаква грубост, която обикновено прикриваха. Тяхната разпра не бе по-изненадваща, отколкото повечето кавги — неизбежна в момента, невероятна после. Но това бе нещо повече от обичайната лекомисленост. Няколко минути — и те получиха просветление. Автомобилът спря пред Хауардс Енд и Хелън, много бледа, изтича да посрещне леля си.

— Лельо Джули, току-що получих телеграма от Маргарет. Исках… исках да те спра да не идваш. Не е… всичко е свършено.

Тази кулминационна точка бе прекалено силна за мисис Мънт. Тя избухна в сълзи.

— Лельо Джули, мила, недей. Не им позволявай да разберат, че съм била толкова глупава. Това не бе нищо. Заради мен се овладей.

— Пол — извика Чарлс Уилкокс, като си сваляше ръкавиците.

— Не им позволявай да разберат. Те не трябва да научат.

— О, мила Хелън…

— Пол! Пол!

Един много млад човек излезе от къщата.

— Пол, има ли нещо вярно в това?

— Аз не… аз…

— Да или не, пряк въпрос, пряк отговор. Наистина ли мис Шлегел…

— Чарлс, скъпи — чу се глас от градината. — Скъпи Чарлс, човек не задава преки въпроси. Няма такива неща.

Всички замлъкнаха. Това беше мисис Уилкокс.

Тя се приближи точно според описанието в писмото на Хелън, шествуваше безшумно през ливадата и наистина имаше стиска сено в ръцете й. Като че не принадлежеше към младите хора и техния автомобил, а към къщата и дървото, което хвърляше сянка върху нея. Човек чувствуваше, че тя обожава миналото и че инстинктивната мъдрост, с която само миналото може да се осени, се бе предала и на нея — онази мъдрост, на която даваме тромавото название аристократичност.

Тя не бе от благородно потекло, така да бъде. Но положително обичаше своите прародители и им позволяваше да й помагат. Когато видя Чарлс гневен, Пол уплашен, а мисис Мънт обляна в сълзи, тя чу прародителите си да казват: „Раздели тези човешки същества, които ще се наранят един друг. Останалото може да почака“. Затова не попита нищо. Нито се престори, че нищо не се е случило, както една изискана домакиня би постъпила. Тя каза:

— Мис Шлегел, бихте ли завели леля си във вашата стая или в моята, където намерите за по-удобно. Пол, намери Иви и й кажи — обед за шестима, но не съм сигурна дали ще бъдем всички долу. — Когато всички се подчиниха на разпорежданията й, тя се обърна към по-големия си син, който все още стоеше в тресящия се, вонящ автомобил, усмихна му се нежно и без да каже дума, се отдалечи към цветята си.

— Мамо — извика той, — знаеш ли, че Пол отново е постъпил като глупак.

— Всичко е наред, момчето ми. Те развалиха годежа.

— Годеж…

— Те не се обичат вече, ако искаш да го кажа по друг начин — каза мисис Уилкокс, като се наведе да вдъхне аромата на една роза.

[1] Духът на класата (фр.). — Б.пр. ↑

Глава IV

Хелън и леля й се върнаха в Уикъм Плейс в такова състояние на духа, че за известно време Маргарет трябваше да се грижи за трима болни. Мисис Мънт скоро се възстанови. Тя притежаваше в забележителна степен умението да изопачава миналото и преди да изтече много време, бе забравила ролята, която собственото й неблагоразумие бе изиграло в това нещастие. Дори по време на кризата тя бе извикала: „Слава богу, че на бедната Маргарет й бе спестено това!“, което по време на пътуването до Лондон бе преминало във „Все някой трябваше да го преживее“, което на свой ред бе добило окончателния си вид: „Единственият път, когато истински помогнах на момичетата на Емили, бе в онази история с Уилкоксови“. Но Хелън бе много по-сериозен случай. Нови мисли я бяха връхлетели като гръм и тя бе зашеметена от тях и тяхното ехо.

Истината бе, че се беше влюбила, но не в един от членовете на семейството, а в цялото семейство.

Още преди да пристигне Пол, тя и без това бе настроена на неговата вълна. Енергията на Уилкоксови я бе пленила, създала бе нови представи за красота във впечатлителния й ум. Да бъде с тях цял ден на открито, да спи през нощта под техния покрив й се струваше най-висшата радост в живота и това я бе довело до такова отричане на собствената индивидуалност, което е възможна прелюдия към любовта. Беше й харесало да отстъпва пред мистър Уилкокс, Иви или Чарлс; приятно й бе да й обясняват, че нейните представи за живота са ограничени и книжни; че равенството е глупост; правото на глас за жените — глупост; изкуството и литературата, освен когато служат за засилване на характера, са глупост. Един по един бяха срутени кумирите на семейство Шлегел, и въпреки твърденията й, че ги защитава, тя се радваше. Когато мистър Уилкокс каза, че един истински бизнесмен носи повече добро на света от дузина реформатори на обществото, тя бе преглътнала странното твърдение без усилие и се бе облегнала елегантно сред възглавниците на автомобила му. Когато Чарлс каза: „Защо сте толкова учтива с прислугата? Те не го разбират“, тя не бе отвърнала с остротата на Шлегелови: „Ако те не го разбират, аз го разбирам“. Напротив, беше се заклела да бъде по-неучтива за в бъдеще. „Обвита съм в лицемерие — помисли си тя — и ще ми бъде полезно да се отърва от него.“ А всичко, което тя си помисли, направи или каза, бе една безшумна подготовка за Пол. Пол бе неизбежен. Чарлс бе заангажиран с друго момиче, мистър Уилкокс бе прекалено стар, Иви прекалено млада, мисис Уилкокс твърде различна. Тя започна да изгражда около липсващия брат ореола на романтичността, да го озарява с целия блясък на ония щастливи дни, да чувствува, че чрез него тя най-много ще се приближи до ясния идеал. Иви казва, че и двамата са почти на една възраст. Повечето хора смятаха Пол за по-красив от брат му. Във всеки случай той бе добър спортист, макар и не така добър на голф. И когато Пол се появи, въодушевен от взетия успешно изпит и готов да флиртува с всяко хубаво момиче, Хелън направи стъпка или повече от една стъпка и се насочи към него в неделната вечер.

Той говореше за наближаващото изгнание в Нигерия и щеше да продължи да говори за това и да даде възможност на тяхната гостенка да се овладее. Но задъханото й вълнение го поласка. Увлечението бе възможно и той му се поддаде. Дълбоко в него нещо шепнеше: „Това момиче ще ти позволи да го целунеш; може би няма да ти се удаде отново такъв случай“.

Това бе обяснението „ето как се случи“ или по-скоро как Хелън го описа на сестра си, като използуваше дори по-безлични думи от моите. Но поетичността на онази целувка, нейното чудо, вълшебството, което се излъчваше от живота часове по-късно — кой може да опише всичко това? Толкова лесно е за един англичанин да се надсмива над тези съдбовни сблъсъци на човешкия род. За островния скептик и островния моралист те предлагат еднакви възможности. Толкова просто е да се говори за „мимолетно чувство“, а да се забрави колко живо е било то, преди да премине. Инстинктът да се надсмиваме, да забравим — в основата си е добър. Признаваме, че чувството не е достатъчно и че мъжете и жените са личности, способни на трайни връзки, а не само благоприятни възможности за електрическо изпразване. Въпреки това ценим инстинкта твърде много. Не допускаме, че сблъсъкът от такъв обикновен вид може да издъни райските врати. За Хелън във всеки случай нейният живот не можеше да й поднесе нищи по-емоционално от прегръдката на това момче, което не играеше роля в него. То я бе отвлякло от къщата, където дебнеше опасността от изненада и светлина; беше я превело по пътека, която познаваше, докато се озоваха под колоната на огромния планински бряст. Един мъж в тъмнината, който бе прошепнал „Обичам те“ тогава, когато тя жадуваше за обич. След известно време неговата крехка индивидуалност избледня, а това, което бе предизвикал, устоя. През всичките изменящи се години, които последваха, тя никога повече не усети подобно нещо.

— Разбирам — каза Маргарет, — поне разбирам дотолкова, доколкото се разбира в подобни случаи. Кажи ми сега какво стана в неделя сутринта.

— Изведнъж всичко свърши.

— Как така, Хелън?

— Все още бях щастлива, докато се обличах, но се почувствувах нервна, когато слязох долу, а влизайки в трапезарията, вече знаех, че нещо не е наред. Иви беше там — не мога да обясня, — занимаваше се със самовара, а мистър Уилкокс четеше „Таймс“.

— Пол беше ли там?

— Да, Чарлс му говореше за ценни книжа и акции, а той изглеждаше изплашен.

С леки намеци сестрите можеха да си кажат много. Маргарет видя скрития ужас на случката и следващите думи на Хелън не я изненадаха.

— Когато такъв мъж изглежда изплашен, това ти се струва някак прекалено ужасно. Съвсем нормално е за нас да изглеждаме уплашени, или за мъже от по-друг тип — татко, да речем, но за мъж като него! Когато видях всички останали така спокойни, а Пол, обладан от ужас да не би да кажа нещо нередно, почувствувах за миг, че цялото семейство Уилкокс бе една лъжа, просто стена от вестници, автомобили и голф клубове и че ако тя падне, няма да намеря нищо отвъд, освен ужас и пустота.

— Не съм съгласна. Уилкоксови ми направиха силно впечатление на истински хора, особено съпругата.

— Да, аз не мисля наистина така. Но Пол изглеждаше толкова силен, а нещата се усложняваха по най-необикновен начин и аз разбрах, че това никога няма да стане… никога. Казах му след закуска, когато останалите упражняваха разни удари: „За малко да си загубим ума“, а той изведнъж се съвзе, въпреки че бе ужасно засрамен. Подхвана една тирада за това, че няма пари да се ожени, но това го унижаваше и аз го спрях. После каза: „Трябва да ви се извиня, мис Шлегел, за всичко; не мога да разбера какво ми стана снощи“. А аз казах: „Нито пък аз; няма значение“. После се разделихме… поне докато си спомня, че ти бях писала предната нощ, за да ти обясня всичко, и това отново го изплаши. Помолих го да изпрати една телеграма вместо мен, защото той знаеше, че ти сигурно ще дойдеш; опита се да вземе автомобила, но Чарлс и мистър Уилкокс настояха те да го вземат, за да отидат на гарата; Чарлс предложи да ми изпрати телеграмата и аз трябваше да кажа, че тя вече е без значение, защото Пол каза, че Чарлс може да я прочете и въпреки че я преписвах няколко пъти, той непрекъснато повтаряше, че хората ще заподозрат нещо. Накрая я взе той под предлог, че трябва да отиде да си купи патрони и по една или друга причина тя бе подадена в пощата много по-късно. Това бе най-ужасната сутрин. Пол все повече и повече изпитваше неприязън към мен, а Иви непрекъснато говореше за резултати от крикет, докато ме докара почти до истерия. Не мога да си обясня как съм я изтърпяла през цялото време. Най-после Чарлс и баща му тръгнаха за гарата, а после дойде твоята телеграма, в която съобщаваше, че леля Джули пристига, и Пол — о, колко ужасно! — каза, че аз съм забъркала тази каша. Но мисис Уилкокс знаеше.

— Какво знаеше?

— Всичко, въпреки че никой от нас не й бе казал нито дума, мисля, че бе разбрала всичко.

— О, сигурно ви е подслушала.

— Предполагам, че е така, но изглеждаше удивително. Когато Чарлс и леля Джули пристигнаха, ругаейки се един друг, мисис Уилкокс излезе от градината и направи нещата да не изглеждат толкова ужасни. О, това бе отвратителна история. Само като си помисля, че… — Тя въздъхна.

— Като си помисля, че ти и едни млад мъж сте се срещнали за миг и заради това трябваше да се разменят всички тези телеграми и толкова ядове… — добави Маргарет.

Хелън кимна.

— Често съм си мислила за това, Хелън. То бе едно от най-интересните неща на света. Истината е, че съществува един велик живот вън от нас, до който ти и аз не сме се докосвали — живот, в който телеграмите и гневът имат значение. Чувствата, които ние смятаме за висши, там не са такива. Там любовта значи уреждане на брак, смърт, данъци върху наследството. Дотук съм сигурна. Но оттук нататък започват моите трудности. Този, другият живот около нас, колкото и да е ужасен, често изглежда истинският — в него има жизненост. И той наистина оформя характера. Чувствата не водят ли накрая до сантименталност?

— О, Мег, точно това почувствувах и аз, само че не така ясно, когато Уилкоксови се показаха толкова способни и като че ли дърпаха всички конци.

— Не го ли чувствуваш и сега?

— Помня Пол на закуската — каза тихо Хелън. — Никога няма да го забравя. Нямаше нищо, на което да се опре. Убедена съм, че чувствата са истинският живот, завинаги.

— Амин.

Така епизодът с Уилкоксови мина на заден план, като остави след себе си спомени на чистота и ужас, които се примесваха, а сестрите следваха живота, който Хелън бе препоръчала. Говореха помежду си и с други хора, пълнеха високата олющена къща в Уикъм Плейс с онези, които им се харесваха и можеха да им станат приятели. Посещаваха дори събрания. В тяхното общество те отделяха голямо внимание на политиката, макар не толкова, колкото политиците биха желали да отделяме; жадуваха общественият живот да стане огледало на всичко онова добро, което се поражда в душевния живот. Умереност, търпимост и равенство между половете бяха за тях разбираеми лозунги; от друга страна, не проявяваха към нашата експанзионистична политика в Тибет оня жив интерес, който тя заслужава, и понякога отхвърляха цялата Британска империя с озадачена, макар и почтителна въздишка. Не от тях са създадени спектаклите на историята — светът щеше да бъде сиво, безкръвно място, ако бе създаден изцяло от сестрите Шлегел. Но в света, такъв, какъвто си е, те може би блестят като звезди.

Няколко думи за техния произход. Те не бяха „англичани до мозъка на костите“, както леля Джули почтително твърдеше. От друга страна, не бяха и „ужасни немци“. Баща им принадлежеше към оня тип хора, който правеше повече впечатление в Германия преди петдесет години, отколкото сега. Той не беше агресивният немец, така любим на английския журналист, нито немецът домашар, така скъп на духовития англичанин. Ако човек се опиташе изобщо да го класифицира, той би бил съотечественик на Хегел и Кант, идеалистът, склонен към мечтание, чийто империализъм бе империализмът на въздушните кули. Не че бе пасивен в живота си. Би се като лъв срещу Дания, Австрия и Франция. Но се би, без да си представя ясно резултатите от победата. Частица от истината се сгромоляса върху него след Седан, когато видя как побеляват боядисаните мустаци на Наполеон; друга — когато влезе в Париж и видя разбитите прозорци на Тюйлери. Дойде мирът — всичко бе великолепно, родила се бе една империя — но той разбра, че нещо в него бе изчезнало и то не можеше да се компенсира с целите Елзас и Лотарингия. Германия — търговска сила, Германия — морска сила, Германия с колонии тук и експанзионистична политика там, със законни претенции по-нататък, можеше да се харесва на други, които съответно да й служат; той, от своя страна, се въздържа от плодовете на победата и се натурализира в Англия. По-ревностните членове на семейството никога не му простиха и знаеха, че децата му, въпреки че едва ли бяха ужасни англичани, никога нямаше да бъдат немци до мозъка на костите. Намери си работа в един от нашите провинциални университети, там се ожени за бедната Емили (или die Englanderin[1], според случая) и тъй като тя имаше пари, преместиха се в Лондон и се запознаха с много хора. Но погледът му бе отправен постоянно отвъд морето. Той вярваше, че облаците на материализма, които забулваха родната му земя, ще се разпръснат с времето и меката интелектуална светлина ще проблесне отново. „Мислиш ли, че ние, немците, сме глупави, чичо Ернст?“ — възкликна един горделив и наперен негов племенник. Чичо Ернст отговори: „Според мен — да. Чувствуваш интелекта, но вече не даваш пукната пара за него. Това аз наричам глупост“. И тъй като горделивият племенник не продължи, той каза: „Интересуваш се само от нещата, които можеш да използуваш, и затова ги градираш в следния ред: пари — изключително полезни; интелект — доста полезен; въображение — съвършено безполезно“. „Не, не — каза той, защото другият възрази, — твоят пангерманизъм не е по-творчески от нашия империализъм сега тук. Един от недостатъците на простия ум е, че се прекланя пред големината, смята, че хиляда квадратни мили са хиляда пъти по-добри от една квадратна миля и че един милион квадратни мили почти се изравнява с небето. Това не е въображение. Напротив, то го убива. Когато поетите тук се опитват да възпеят големината, те престават да съществуват и това е съвсем естествено. Вашите поети също измират, както и вашите философи, вашите музиканти, които Европа е слушала двеста години. Мъртви. Изчезнали с дребните владетели, които са ги отглеждали — изчезнали с Естерхази и Ваймар. Какво? Това пък какво е? Вашите университети? О, да, имате учени мъже, които събират повече факти от учените в Англия. Трупат факти, още и още, империи от факти. Но кой от тях ще запали отново вътрешния огън?“

Маргарет слушаше всичко това, седнала на коляното на горделивия племенник.

Това бе нещо изключително за образованието на малките момичета. Горделивият племенник щеше да се появи един ден в Уикъм Плейс и да доведе със себе си една още по-горделива съпруга, и двамата убедени, че Германия е избрана от господа да управлява света. Леля Джули щеше да дойде на следващия ден, убедена, че Велика Британия е избрана за същата длъжност от същия съдник. Коя от тези гласовити страни бе права? Един път се бяха срещнали и Маргарет, стиснала ръце, ги бе молила да не спорят по въпроса пред нея. След което те се изчервиха и заговориха за времето. „Татко — извика тя (беше много дръзко дете), — защо обсъждат толкова ясен въпрос?“ Баща й, отправяйки поглед към двете страни, отговори, че не знае. Накланяйки глава, Маргарет каза: „За мен едно от двете неща е много ясно — или бог не знае какво иска да стане с Англия и Германия, или тези тук не разбират божиите помисли“. Ужасно малко момиче, но на тринайсет години бе схванала дилемата, която повечето хора изминават житейския си път, без да разберат. Умът й сечеше като бръснач; мисълта й бе гъвкава и свежа. Заключението й бе, че всеки човек се намира по-близо до невидимото, отколкото която и да е организация, и никога не промени това свое схващане.

Хелън се развиваше в същата насока, макар и с по-своеволна стъпка. По характер тя приличаше на сестра си, но бе красива и по-склонна да прекарва приятно времето си. Хората с по-голяма готовност се събираха около нея, особено ако бяха нови познати, а тя много радваше и на малко уважение. Когато баща им почина и те се разпореждаха сами в Уикъм Плейс, тя често приковаваше вниманието на цялата компания, докато Маргарет (и двете бяха много разговорливи) не правеше никакво впечатление. Това не ги безпокоеше. Хелън никога не се извиняваше след това, а Маргарет не чувствуваше никаква завист. Но външността има влияние върху характера. Сестрите си приличаха като малки, но по времето на случката с Уилкокс техните методи започнаха да се различават; по-малката бе доста склонна да съблазнява хората и вършейки това, сама да бъде съблазнявана; по-голямата продължи все така праволинейно и приемаше някой случаен неуспех като част от играта.

Малко неща можеха да се кажат за Тиби. Сега той бе интелигентен младеж на шестнайсет години, но мрачен и с труден характер.

[1] Англичанката (нем.). — Б.пр. ↑

Глава V

Обикновено се смята, че Петата симфония на Бетховен е най-възвишената музика, прониквала някога в ухото на човека. Хора с всякакви характери и обществено положение остават удовлетворени от нея. Дали вие сте като мисис Мънт и си тактувате тайно, когато до вас стигат познати мотиви, разбира се, не толкова силно, че да смущавате другите, или като Хелън, която вижда герои и корабокрушения в пороя от звуци; или Маргарет, която вижда само музиката; или Тиби, който е абсолютно компетентен в контрапункта и държи отворена на коляното си цялата партитура; или тяхната братовчедка — фройлайн Мозебах, която през цялото време не забравя, че Бетховен е „echt Deutsch“[1]; или младия човек до нея, който не помни нищо друго, освен фройлайн Мозебах; във всеки случай страстта на вашия живот става по-жива и вие сте готови да признаете, че такава музика е евтина за два шилинга. Евтино е дори и да я слушате в Куинс Хол, най-мрачната концертна зала в Лондон, въпреки че не е толкова мрачна, колкото Фрий Трейд Хол в Манчестър; и дори ако седнете в залата на най-отдалечените места, така че звукът на духовите инструменти отеква в ушите ви, преди да са достигнали другите инструменти от оркестъра, пак е евтино.

— С кого говори Маргарет? — попита мисис Мънт в края на първата част. Тя отново бе в Лондон, на гости в Уикъм Плейс.

Хелън погледна към дългата редица на тяхната компания и каза, че не знае.

— Да не би да е някой млад човек, от когото тя се интересува?

— Предполагам, че е така — отговори Хелън. Музиката я обгръщаше и тя не бе в състояние да схване разликата, която разделяше младите мъже, от които човек се интересува, от младите мъже, които познава.

— Вие, момичета, сте толкова интересни, винаги… Господи, трябва да млъкваме.

Защото андантето бе започнало — много изящно, носейки обаче общите черти на всички останали изящни анданте, написани от Бетховен и което според Хелън твърде много отделяше героите и корабокрушенията от първата част от героите и духовете от третата. Изслуша темата, после вниманието й се отклони и тя се загледа в публиката, в органа, в архитектурата. Не одобри източените купидони, които обграждаха тавана на Куинс Хол и се накланяха един към друг с банални жестове, облечени в жълтеникави одежди, по които играеха октомврийските слънчеви лъчи. „Какъв ужас е да се омъжиш за някого като онези купидони“ — помисли си Хелън. В този момент Бетховен започна да украсява темата и тя я изслуша цялата още веднъж, а после се усмихна на братовчедка си Фрида. Но Фрида, след като слушаше класическа музика, не можеше да отвърне. Хер Лизеке имаше вид сякаш дори диви коне не бяха в състояние да отклонят вниманието му, челото му бе набръчкано, устните — разтворени, пенснето — под прав ъгъл на носа и бе положил всяка от дебелите си бели ръце на колената. А до нея бе леля Джули, истинска англичанка и изпълнена с желание да тактува. Колко интересен бе целият този ред! Колко разнообразни влияния бяха използувани за създаването му. А сега Бетховен, след известно колебание, рече „Край“ с изключителна мелодичност и андантето свърши. Аплодисменти, гръм от „Vunderschdn“[2] и „prachtig“[3] от страна на немците. Маргарет заговори на своя нов млад човек; Хелън каза на леля си: „Сега следва най-хубавата част — първо духовете, а след това трио танцуващи слонове“, а Тиби настоя всички да внимават за преходната партия на барабана.

— На кое, скъпи?

— На барабана, лельо Джули.

— Не, внимавай за онази част, където мислиш, че си свършила с духовете, а те се връщат — прошепна Хелън, тъй като музиката започна с един дух, който се разхождаше из всемира, от единия край до другия. Последваха го и други. Те не бяха агресивни същества; точно това ги правеше така ужасни в очите на Хелън. Преминавайки, те просто забелязваха, че няма такива неща на света, като величие или героизъм. След интерлюдията с танца на слоновете те се завърнаха и направиха втори път своите наблюдения. Хелън не можеше да им противоречи, защото поне веднъж с положителност бе почувствувала същото и бе видяла как се срутват здравите устои на младостта. Ужас и пустота! Ужас и пустота! Духовете бяха прави.

Брат й вдигна предупредително пръст — следваше преходната партия на барабана.

Защото като че ли нещата отиваха твърде далеч и Бетховен сграбчи духовете и ги накара да вършат това, което искаше. Появи се и самият той. Леко ги тласна и те закрачиха мажорно, вместо минорно, и тогава той свирна с уста и те се разпиляха! Изблици на великолепие, богове и полубогове, сражавайки се с огромни мечове, багри и благоухания се стелеха над бойното поле, величествена победа, величествена смърт! О, всичко това избухна пред нея и тя дори протегна ръцете си в ръкавици, като че можеше да го докосне. Всяка съдба бе титанична; всяка борба желана и победител, и победен щяха да предизвикат възхищението на ангелите от най-далечните звезди.

А духовете — те въобще бяха ли ги споходили? Не бяха ли само призраци на страха и неверието? Можеше ли един здрав човешки инстинкт да ги разпръсне? Мъже като Уилкоксови или президента Рузвелт биха отговорили да. Бетховен разбираше по-добре. Духовете наистина ги бяха спохождали. Можеха да се върнат — и се върнаха. Сякаш великолепието на живота можеше да изкипи и се превърне в пара и пяна. В неговото разпадане човек чуваше нещо ужасно и злокобно, а някакъв дух с удвоена злоба се разхождаше тихо из всемира от единия до другия край. Ужас и пустота! Дори пламтящите бастиони на света можеха да се срутят.

Накрая Бетховен реши да оправи всичко. Отново въздигна бастионите. Свирна още веднъж с уста и духовете се разпиляха отново. Върна изблика на великолепие, героизма, младостта, величието на живота и смъртта, и всред чудовищен тътен на свръхчовешка радост той завърши своята Пета симфония. Но духовете бяха там. Те можеха да се върнат. Казал го бе толкова смело, затова човек можеше да му повярва, когато каже и други неща.

Хелън си проби път навън по време на аплодисментите. Искаше да остане сама. Музиката й бе показала всичко, което се бе случило или можеше да й се случи в живота. Тя го схвана като реална истина, която винаги ще остане валидна. Звуците значеха конкретни неща за нея и не можеха да имат друго значение, а животът не можеше да има друг смисъл. Бързо излезе от сградата и тръгна бавно надолу по външната стълба, вдишвайки есенния въздух, а после се отправи към къщи.

— Маргарет, Хелън добре ли е? — попита мисис Мънт.

— О, да.

— Тя винаги си отива по средата на програмата — каза Тиби.

— Очевидно музиката я е развълнувала дълбоко — забеляза фройлайн Мозебах.

— Извинете ме — каза младият човек до Маргарет, който от известно време подготвяше едно изречение, — но тази дама съвсем неволно ми е взела чадъра.

— Господи… извинете. Тиби, тичай да настигнеш Хелън.

— Ако отида, ще пропусна Четирите тържествени песни.

— Тиби, скъпи, трябва да отидеш.

— Няма значение — каза младият мъж, в действителност малко неспокоен за чадъра си.

— Не може така. Тиби! Тиби!

Тиби се изправи и нарочно се закачи на облегалката на стола. Докато вдигне седалката, докато си намери шапката и остави на сигурно място цялата партитура, бе вече „много късно“ да тича след Хелън. Четирите тържествени песни бяха започнали и човек не можеше да мръдне по време на тяхното изпълнение.

— Сестра ми е толкова невнимателна — прошепна Маргарет.

— Няма нищо — отвърна младият човек, гласът му бе глух и студен.

— Ако ми дадете адреса си…

— О, няма нищо, не се безпокойте. — И той си сгъна балтона върху коленете.

А за Маргарет в четирите тържествени песни липсваше дълбочина. Брамс, въпреки всичките си лоши настроения и ядове, никога не бе предполагал какво значи да се чувствуваш заподозрян в кражба на чадър. Защото този глупак, младият човек, мислеше, че тя, Хелън, и Тиби са го ограбили, като са злоупотребили с доверието му, и че ако той даде адреса си, някой ден те ще влязат с взлом в къщата му посред нощ и ще му откраднат и бастуна. Повечето дами биха се изсмели, но Маргарет наистина бе загрижена, защото за миг зърна нищетата. Да вярваш в хората е лукс, който само богатите могат да си позволят; бедните нямат тази възможност. Веднага щом Брамс приключи с мърморенето си, тя подаде визитната си картичка и каза:

— Ето нашия адрес; ако предпочитате, можете да си вземете чадъра след концерта, въпреки че не бих искала да ви безпокоя, след като вината е наша.

Лицето му просветна малко, когато видя, че Уикъм Плейс беше в западния край на града. Тъжно бе да го гледаш как се терзае от съмнение и въпреки това не смее да се покаже неучтив, в случай че тези добре облечени хора излязат честни все пак. Тя го прие като добър знак, когато той й каза:

— Днес програмата е чудесна, нали? — Защото това бяха думите, с които бе започнал разговора преди случката с чадъра.

— Бетховен беше чудесен — каза Маргарет, защото не бе жена, която би окуражила някого. — Не харесвам Брамс, нито Менделсон, който бе в началото… и, хм, не харесвам и следващия — Елгар.

— Какво, какво? — попита хер Лизеке, като долови последните й думи. — „Великолепие и тържественост“ няма ли да бъде хубаво?

— О, Маргарет, лошо момиче — извика леля й, — откога убеждавам хер Лизеке да остане за „Великолепие и тържественост“, а ти проваляш всичко. Така искам той да чуе какво правим ние в музиката. Не бива да говориш така за нашите английски композитори, Маргарет.

— Що се отнася до мен, слушала съм това произведение в Щетин — каза фройлайн Мозебах. — Два пъти. Драматично е до известна степен.

— Фрида, ти презираш английската музика. Знаеш, че е така. И английското изкуство. И английската литература, освен Шекспир, а той е немец. Добре, Фрида, можеш да си вървиш.

Влюбените се разсмяха и се спогледаха. Поведени от внезапен импулс, те скочиха и побягнаха от „Великолепие и тържественост“.

— Трябва да направим едно посещение във Финсбъри Съркъс наистина — каза хер Лизеке, докато се провираше покрай нея и стигна до пътеката точно когато музиката започваше.

— Маргарет… — прошепна високо леля Джули. — Маргарет! Фройлайн Мозебах си е забравила красивата малка чантичка на седалката.

Точно така беше, там бе дамската чанта на Фрида, с адресите, джобен речник, карта на Лондон и парите й.

— О, колко неприятно, какво семейство сме! Фрида!

— Шшт! — обадиха се всички ония, които смятаха, че музиката е хубава.

— Но тук е и номерът, който те търсеха във Финсбъри Съркъс.

— Мога ли… може ли… — рече подозрителният млад човек и целият пламна.

— О, ще ви бъда толкова благодарна!

Той взе чантата — вътре дрънкаха монети — и се промъкна към пътеката с нея. Успя да ги настигне точно навреме при летящата врата и получи мила усмивка от немското момиче и елегантен поклон от неговия кавалер. Върна се на мястото си, след като си бе отмъстил на света. Доверието, с което го бяха удостоили, бе обикновено, но той почувствува, че то заличи неговото недоверие към тях и че вероятно той нямаше да бъде подведен за чадъра си. Този млад човек е бил изиграван в миналото — лошо, може би съкрушително — и сега повече от усилията му отиваха да се защити от неизвестното. Но този следобед, може би заради музиката, той разбра, че от време на време човек трябва да се отпусне, в противен случай какъв бе смисълът да се живее? Уикъм Плейс — в това се съдържаше риск, но не бе по-опасно от повечето неща и той щеше да рискува.

Така че когато концертът свърши и Маргарет каза: „Ние живеем съвсем близо; аз си отивам направо в къщи. Ще повървите ли с мен, за да открием вашия чадър?“, той отвърна миролюбиво: „Благодаря ви“ и я последва към изхода на Куинс Хол. Тя би желала той да не се чувствува задължен да подкрепя една дама надолу по стъпалата или да й носи програмата — по социален произход бе достатъчно близо до нея, за да я подразни с обноските си. Но тя го намираше, общо взето, интересен — всеки, общо взето, интересуваше Шлегелови по това време — и докато устните й говореха за култура, сърцето й кроеше планове как да го покани на чай.

— Колко уморен се чувствува човек след музика — започна тя.

— Не намирате ли, че атмосферата в Куинс Хол е потискаща?

— Да, ужасно.

— Но нима атмосферата в Ковънт Гардън не е още по-потискаща.

— Ходите ли там често?

— Когато ми позволява работата, посещавам галерията, за да слушам Кралската опера.

Хелън би възкликнала: „И аз също. Обожавам галерията“ и по този начин щеше да спечели симпатиите на младия човек. Хелън можеше да направи това. Но Маргарет изпитваше почти болезнен ужас да „предразполага хората“, да „насилва нещата“. Ходила бе в галерията на Ковънт Гардън, но не бе я „посещавала“, тъй като предпочиташе по-скъпите места; о, съвсем не можеше да каже, че я обожава. Затова не отговори.

— Тази година бях три пъти на „Фауст“, „Тоска“ и… — как ли беше: „Танхаузер“ или „Танхойзер“? По-добре да не се рискува с тази дума.

Маргарет не харесваше „Тоска“ и „Фауст“. Така, по една или друга причина, те вървяха мълчаливо, придружавани от гласа на мисис Мънт, която имаше разногласия с племенника си.

— Спомням си донякъде партията, Тиби, но когато всеки инструмент звучи толкова прекрасно, трудно е да отделиш един от останалите. Сигурна съм, че ти и Хелън ме водите на най-най-прекрасните концерти. Нито един отегчителен тон от началото до края. Бих желала само нашите немски приятели да бяха останали до края.

— Но ти сигурно не си забравила как барабанът равномерно поддържаше долно до, лельо Джули — достигна гласът на Тиби. — Такова нещо не може да се забрави. Това е съвсем явно.

— Една особено шумна част? — осмели се мисис Мънт. — Разбира се, аз не ходя там, защото съм музикална — добави тя, тъй като опитът й да отгатне се оказа несполучлив. — Аз само се интересувам от музиката — нещо много по-различно. Но аз знам едно — ясно ми е какво харесвам и какво не. Някои хора имат същото отношение към картините. Влизат в картинна галерия, например мис Кондър, и казват направо какво чувствуват за всяка картина по стените. Аз не мога да направя такова нещо. Но според мен музиката толкова се различава от картините. Когато стане дума за музика, чувствувам се непоклатимо сигурна и уверявам те, Тиби, в никакъв случай не харесвам всичко. Има едно нещо, нещо за фавн на френски, пред което Хелън изпада в екстаз, но аз го намирам съвсем безвкусно и повърхностно, казах й го и държа на мнението си.

— Съгласен ли сте — попита Маргарет, — смятате ли, че музиката е толкова различна от картините?

— Да… да, бих казал, в известен смисъл — отвърна той.

— И аз мисля така. А сестра ми заявява, че били еднакви. Много сме спорили за това. Тя казва, че съм глупава; аз й казвам, че е сантиментална. — Както се беше засилила, тя извика: — Това не ви ли се струва абсурдно? Какъв е смисълът от изкуствата, ако са равнозначни? Каква е ползата за слуха, ако едно изкуство му говори същото, каквото и на зрението? Единственият стремеж на Хелън е да преведе звуковете на езика на живописта, а картините — на езика на музиката. Това е много остроумно и тя стига до няколко красиви фрази, но какво печели, бих искала да знам? О, всичко това са глупости, напълно фалшиво. Ако Моне е наистина Дебюси, а Дебюси — Моне, никой от господата не струва пукнат грош — това е моето мнение.

Очевидно двете сестри се караха.

— Ето сега тази симфония, която току-що слушахме — тя не ще да я остави на мира. Приписва й какво ли не от начало до края; превръща я в литература. Чудя се дали ще се върне времето, когато музиката ще се възприема като музика. Не знам… Ето, вземете брат ми, той върви зад нас. Възприема музиката като музика и… велики боже! Та той ме ядосва повече от всеки друг, направо ме подлудява. Дори не се осмелявам да споря с него.

Нещастно семейство, макар и талантливо.

— Разбира се, най-големият престъпник е Вагнер. Направил е повече от всеки друг през деветнайсети век, за да внесе хаос в изкуствата. Чувствувам, че сега музиката има сериозни проблеми, въпреки че е изключително интересна. От време на време в историята се появяват ужасни гении — като Вагнер, които разбъркват всички извори на мъдростта в едно. За миг е чудесно. Такъв взрив, както никога преди. Но после — толкова много кал, а изворите — изглежда, сега връзката помежду им е прекалено достъпна и нито един от тях няма да бъде отново съвсем чист. Ето какво направи Вагнер.

Думите й отлетяха от младия човек като птици. Да можеше и той да говори така, би завладял света. О, да придобие култура! Да може да произнася правилно чуждите имена! Да бъде добре осведомен, да говори с лекота по всяка тема, която дамата подхващаше! Но това щеше да отнеме години. С един час на обед и няколко разпилени часа вечер как бе възможно да настигне незаангажирани с нищо жени, които от детските си години непрекъснато четяха. Умът му можеше да бъде пълен с имена, можеше дори да е чувал за Моне и Дебюси; бедата бе, че не можеше да ги свърже в изречение, не можеше да ги накара да „заговорят“, все не можеше да забрави откраднатия си чадър. Да, в чадъра бе истинската беда. Зад Моне и Дебюси надничаше чадърът, с настойчивия ритъм на барабан. „Предполагам, че тази история с чадъра ми ще се оправи — мислеше си той. — Наистина няма значение. Ще мисля за музика, а не за това. Надявам се, че историята с чадъра ще завърши благополучно“. По-рано, същия следобед, той се бе безпокоил за местата. Беше ли редно да плати цели два шилинга? Още по-преди се бе чудил: „Дали да се опитам да мина без програма?“. Откакто се помнеше, винаги имаше нещо, което да го тревожи, винаги нещо го отклоняваше от стремежа му към прекрасното. Защото той наистина търсеше прекрасното и поради това думите на Маргарет отлитаха от него като птици.

Маргарет продължаваше да говори, като от време на време питаше: „Не мислите ли така? Не чувствувате ли същото?“. Веднъж спря и каза: „О, прекъснете ме поне веднъж“, което го ужаси. Тя не го привличаше, въпреки че го изпълваше с благоговение. Фигурата й бе слаба, лицето — само зъби и очи, отношението към сестра й и брат й — строго. Въпреки цялата своя култура и интелигентност, тя вероятно бе една от онези бездушни, атеистични жени, които бяха така добре разобличени от мис Корели. Щеше да го изненада, а и да го обезпокои, ако каже внезапно: „Надявам се, че ще влезете за чаша чай“.

— Надявам се, че ще влезете за чаша чай. Ще се радваме много. Отвлякох ви толкова далеч от вашия път.

Бяха пристигнали в Уикъм Плейс. Слънцето бе залязло, а лагуната, в дълбока сянка, се изпълваше с лека мъгла. Отдясно върху небесния фон фантастичният черен силует на жилищните сгради се извисяваше сред багрите на вечерта; вляво по-старите къщи издигаха правоъгълно изсечен неправилен парапет на сивия фон. Маргарет затършува за секретния си ключ. Разбира се, беше го забравила. Хвана чадъра си за шипа, протегна се и почука на прозореца на трапезарията.

— Хелън! Отвори!

— Добре — каза един глас.

— Взела си чадъра на този джентълмен.

— Какво съм взела? — попита Хелън, като отвори вратата. — О, какво е това? Заповядайте. Здравейте.

— Хелън, как може да си толкова разсеяна! Взела си чадъра на този джентълмен в Куинс Хол и той си направи труда да дойде чак дотук, за да си го вземе.

— О, толкова съжалявам — извика Хелън, а косата й стърчеше на всички страни. Беше си махнала шапката, щом се върна, и се бе хвърлила в голямото кресло в трапезарията. — Аз само това правя — крада чадъри. Така съжалявам! Влезте, моля ви, и си изберете един. Вашият с дръжка ли е или с топка? Моят е с топка — поне аз така мисля.

Запалиха лампата и започнаха да търсят из антрето. Хелън, която изведнъж се бе откъснала от Петата симфония, обясняваше с пронизителни кратки възклицания:

— Не говори, Мег! Ти открадна копринения цилиндър на един възрастен господин. Наистина, лельо Джули. Говоря самата истина. Помислила, че е маншон. Господи! Съборих „Вкъщи — отсъствува“[4]. Къде е Фрида? Тиби, защо не… О, забравих какво щях да кажа. Не беше това, но кажи на прислужничките да побързат с чая. Да не е този чадър? — Тя го отвори. — Не, този целият се е разпорил по шевовете. Ужасен чадър. Сигурно е моят.

Но не беше.

Той го взе от нея, измърмори някакви благодарности и изчезна с бързата стъпка на чиновник.

— Ако почакате за миг… — викна Маргарет. — Е, Хелън, как може да се държиш толкова глупаво!

— Какво съм направила?

— Не виждаш ли, че го уплаши и пропъди? Имах намерение да го оставя за чая. Не би трябвало да говориш за кражби или дупки по чадъра — видях, че в хубавите му очи се появи такъв отчаян поглед.

Не, не, вече няма никакъв смисъл — защото Хелън се бе втурнала навън и викаше: „Спрете! Чакайте!“.

— Осмелявам се да кажа, че така е по-добре — обади се мисис Мънт. — Не знаем нищо за младия човек, Маргарет, а вашата гостна е пълна с дребни неща, които изкушават.

Но Хелън извика:

— Лельо Джули, как можеш да говориш така? Караш ме все повече да се срамувам. Бих искала по-скоро той да беше крадец и да бе взел всичките сребърни лъжички, отколкото аз… Май ще трябва да затворя входната врата. Още едно поражение за Хелън.

— Да, мисля, че със сребърните лъжички ще можем да си платим — каза Маргарет. Като видя, че леля й не я разбира, добави: — Не помниш ли „да си платиш“? Това бе една от думите на татко — да си платиш за идеала, да си платиш за собствената вяра в човешката природа. Ти помниш как вярваше на непознатите и ако го измамеха, казваше: „По-добре да бъда изигран, отколкото да бъда подозрителен“ и че злоупотребата с доверието е човешко изобретение, но че необходимостта от такава измама е дело на дявола.

— Сега си спомням нещо такова — каза мисис Мънт доста язвително, защото умираше да добави: — Цяло щастие бе, че баща ви се ожени за жена с пари. — Но това бе жестоко и тя се задоволи с: — Защо пък, той можеше да открадне малката картина от Рикетс[5].

— По-добре да го беше направил — каза храбро Хелън.

— Не, аз съм съгласна с леля Джули — каза Маргарет. — Предпочитам да не вярвам на хората, отколкото да загубя моя малък Рикетс. Всяко нещо си има граници.

За брат им инцидентът беше безинтересен, той се бе прокраднал горе, за да види дали има кифли за чая. Подгря чайника доста сръчно, пренебрегна „Ориндж пекоу“[6], който прислужницата бе купила, сложи пет лъжички още по-качествен чай, напълни го с наистина вряла вода и извика на дамите да побързат, за да не изпуснат аромата.

— Добре, лельо Тиби — извика Хелън, а Маргарет, тактична както обикновено, каза:

— Все пак бих искала наистина да имаме момче в къщата — момче, което да се интересува от мъжка компания. Това ще направи развлеченията много по-лесни.

— И аз — каза сестра й. — Тиби се интересува само от висококултурни жени, които изпълняват песни от Брамс. — А когато се качиха при него, тя каза доста остро: — Защо не посрещна както трябва този младеж, Тиби? Вече трябва да започнеш да се държиш като домакин. Трябваше да му вземеш шапката и да го забавляваш, за да остане, вместо да позволиш да бъде прогонен от две крещящи жени.

Тиби въздъхна и притегли голям кичур коса над челото си.

— О, няма смисъл да се правиш на важен. Знаеш, че говоря сериозно.

— Остави Тиби на мира! — каза Маргарет, която не можеше да понася да се карат на брат й.

— Ха, тази къща е женско царство — измърмори Хелън.

— Но, скъпа! — повиши глас мисис Мънт. — Как може да говориш такива ужасни неща! Числото на мъжете, които посещават този дом, винаги ме е учудвало. Ако има някаква опасност, то тя е точно в обратното.

— Да, но Хелън иска да каже, че това не са мъжете, от които имаме нужда.

— Не, нямам предвид това — поправи я Хелън. — Подходящи мъже идват, но се представят в неподходяща светлина и аз казвам, че това е по вина на Тиби. У нас би трябвало да има нещо… което… не знам какво.

— Нещо от стила на У. може би?

Хелън се изплези.

— Кой е У.? — попита Тиби.

— У. е нещо, което аз, Мег и леля Джули познаваме, а ти — не, така че мълчи!

— Предполагам, че нашата къща е женска — каза Маргарет, — и човек просто трябва да приеме, че е така. Не, лельо, не исках да кажа, че тази къща е пълна с жени. Опитвам се да кажа нещо много по-умно. Смятам, че тя е завинаги и безвъзвратно женска, дори по времето на баща ми. Сега съм сигурна, че разбираш. Ще ти дам и друг пример. Може би ще те изненада, но това не ме засяга. Представи си, че кралица Виктория дава прием и че нейни гости са Лейтън, Миле, Суинбърн, Росети, Мередит, Фицджералд и т.н. Мислиш ли, че атмосферата ще бъде артистична? Нищо подобно! Даже столовете, на които са седнали, ще вземат мерки да не се получи нещо такова. Така е и с нашата къща — тя трябва да бъде женска и всичко, което можем да направим, е да внимаваме да не стане феминизирано мъжка. Подобно на друга, която мога да спомена, но не ще го направя, която изглеждаше абсолютно мъжка и единственото, което нейните обитатели можеха да направят, бе да внимават тя да не стане прекалено груба.

— Предполагам, че сигурно става дума за къщата на У. — каза Тиби.

— Няма да ти кажа нищо за У., дете мое — извика Хелън, — така че не мисли за това. От друга страна, аз нямам нищо против, ако ти сам откриеш какво е то, и така, не си мисли, че си направил нещо кой знае колко умно и в единия, и в другия случай. Подай ми една цигара.

— Правиш, каквото си искаш в тази къща — каза Маргарет. — Гостната вони на пушек.

— Ако и ти пушеше, тя можеше внезапно да се превърне в мъжка. Атмосфера се създава от най-дребни неща. Дори на приема на кралица Виктория… ако нещо е било съвсем малко по-различно… може би ако е била облечена в прилепнала роба от Либърти вместо с пурпурен атлаз…

— С индийски шал на раменете…

— Придържан на гърдите от игла с кеърнгорм[7]…

Изблици от нелоялен смях — не трябва да забравяте, че те са наполовина немци — посрещнаха тези намеци, а Маргарет каза замислено:

— Би било забележително, ако кралското семейство обръщаше внимание на изкуството.

Разговорът продължаваше и продължаваше, цигарата на Хелън се превърна в светла точка в тъмнината, а големите блокове отсреща бяха осеяни от светнали прозорци, които непрестанно изчезваха, блясваха и отново изчезваха. Отвъд тях главната улица глухо бучеше — един прилив, който никога не утихваше, докато на изток, невидима зад пушеците на Уопинг, изгряваше луната.

— Маргарет, тъкмо се сетих. Трябваше да заведем оня младеж в трапезарията, на всяка цена. Само фаянсовата чиния — а тя е така здраво закрепена на стената. Наистина ми е неприятно, че той не пи чай.

Защото този малък инцидент бе развълнувал трите жени повече, отколкото можеше да се предположи. Той отекваше като стъпки на призрак, като внушение, че не всичко е на хубаво в най-добрия от всички възможни светове и че под най-горните слоеве на благоденствието и изкуството бродеше едно недохранено момче, което наистина бе открило чадъра си, но не бе оставило нито адрес, нито име.

[1] Истински немец (нем.). — Б.пр. ↑

[2] Чудесно, прекрасно (нем.). — Б.пр. ↑

[3] Великолепно (нем.). — Б.пр. ↑

[4] Карта, на която се означава кои от живеещите в къщата или блока, както и в колежа, са вкъщи или са излезли. — Б.пр. ↑

[5] Чарлс Рикетс (1866–1931) — английски художник, скулптор и дизайнер. — Б.пр. ↑

[6] Висококачествен чер чан. — Б.пр. ↑

[7] Кеърнгорм — полускъпоценен жълт или кафяв камък, който се намира главно в планините Кеърнгорм в Шотландия. — Б.пр. ↑

Глава VI

Ние не се занимаваме с най-бедните. Тях не можем да проумеем и до тях се доближават само статистици и поети. Тази история се занимава само с хора с добро положение или с такива, които се чувствуват задължени да претендират, че са с добро положение.

Младежът, Ленард Баст, стоеше в най-отдалечения край на знатните. Не беше в бездната, но я виждаше, а понякога хора, които познаваше, падаха там и повече никой не мислеше за тях. Знаеше, че е беден и го приемаше; но по-скоро би умрял, отколкото да признае, че стои по-ниско от богатите. Това беше прекрасно от негова страна. Но той беше по-долу от повечето богати хора, в това нямаше никакво съмнение. Не беше благовъзпитан като средния богаташ, нито толкова интелигентен, здрав и привлекателен. И тялото, и умът му бяха недохранени, защото бе беден, и понеже живееше в нашето съвремие, те непрекъснато копнееха за по-добра храна. Ако бе живял преди няколко века в пищните цивилизации на миналото, той би имал определено положение в съответствие с ранга и доходите си. Но днес ангелът на демокрацията се бе издигнал, класите бяха останали в сянката на кожените му крила и бе провъзгласил: „Всички хора са равни, всички хора, което ще рече всички, които притежават чадъри“ и затова бе принуден да поддържа знатните, иначе би се подхлъзнал в бездната, където всичко губеше значение и лозунгите на демокрацията бяха недоловими.

Когато изскочи от Уикъм Плейс, първата му работа бе да докаже, че струва колкото и сестрите Шлегел. Смътно ранен в гордостта си, той на свой ред се опита да ги нарани. Вероятно те не бяха дами. Щяха ли истински дами да го поканят на чай? Сигурно бяха с лоши характери и студени. С всяка стъпка чувството му за превъзходство нарастваше. Щеше ли една истинска дама да говори за кражба на чадър? Може би бяха крадли и ако бе влязъл в къщата им, щяха да притиснат кърпичка с хлороформ върху лицето му. Вървя самодоволно до парламента. Там празният му стомах настоя на своето и му заяви, че е глупак.

— Добър вечер, мистър Баст.

— Добър вечер, мистър Делтри.

— Хубава вечер.

— Довиждане.

Мистър Делтри, чиновник като него, отмина, а Ленард спря и се зачуди дали да вземе трамвая и да се вози колкото за едно пени, или да върви пеша. Реши да върви — не е хубаво да се поддаваш, а и бе похарчил достатъчно пари в Куинс Хол, — той прекоси моста Уестминстър, пред болницата Сейнт Томас, и през огромния тунел, който минава под Югозападната линия при Воксхол. В тунела спря и се заслуша в грохота на влаковете. Остра болка проряза главата му и той почувствува точната форма на очните си кухини. Ускори крачка, вървя още една миля и не намали темпото, докато не стигна началото на Камилия Роуд — улицата, където бе неговият дом.

Тук спря отново, огледа се подозрително наляво и надясно като заек, който е готов да се шмугне в дупката си. Жилищен дом, построен с крайна пестеливост, се извисяваше от едната страна. По-надолу се строяха други два, а зад тях събаряха една стара къща, за да освободят място за още толкова. Това можеше да се види из целия Лондон, във всички квартали — тухли и хоросан се издигат и падат неуморно като водата във фонтаните, тъй като градът приемаше все повече и повече хора на своя земя. Камилия Роуд скоро щеше да се извисява като крепост и да изпъква за малко време над просторен пейзаж. Но само за малко. Готови бяха плановете за строеж и на Магнолия Роуд. А като минеше още някоя и друга година, можеше всичко по двете улици да бъде съборено, за да се издигнат нови сгради с немислими засега размери на същото място, където предишните са били срутвани.

— Добър вечер, мистър Баст.

— Добър вечер, мистър Кънингам.

— Това намаляване на раждаемостта в Манчестър е много сериозен въпрос.

— Моля?

— Намаляването на раждаемостта в Манчестър е много сериозен въпрос — повтори мистър Кънингам, потупвайки неделния вестник, който му бе съобщил въпросното бедствие.

— О, да — каза Ленард. Нямаше намерение да се издаде, че не си е купил неделен вестник.

— Ако това продължи, населението на Англия през 1960 година няма да се увеличава.

— Не може да бъде това!

— Смятам, че това е много сериозен въпрос.

— Лека нощ, мистър Кънингам.

— Лека нощ, мистър Баст.

След това Ленард влезе в блок Б и сви, не нагоре, а надолу, в онова, което е известно на комисионерите по продажба на недвижими имоти като полусутерен, а на останалите хора — като изба. Отвори вратата и извика „Здравей“ с престорената сърдечност на един кокни. Не получи отговор. „Здравей“ повтори той. Всекидневната беше празна, въпреки че крушката бе оставена да свети. Израз на облекчение се изписа на лицето му и той се хвърли в креслото.

Във всекидневната, освен креслото, имаше два други стола, пиано, трикрака маса и канапе. На едната стена имаше прозорец, а на другата — драпирана полица на камина, гъмжаща от купидони. Вратата беше срещу прозореца, до нея — шкаф за книги, а над пианото се бе разпрострял един от шедьоврите на Мод Гудман. Беше в известен смисъл любовно гнездо, а не мрачна малка дупка, когато завесите бяха спуснати, лампите — запалени, а газовата печка не гореше. В стаята звучеше оня кух тон на нещо временно, който така често се чувствува в съвременните жилища. Те се намират толкова лесно и също така лесно се напускат.

Като си изуваше обувките, Ленард блъсна трикраката масичка и една снимка в рамка, почтително закрепена на нея, се плъзна настрана, падна в камината и се натроши. Той вяло изруга и вдигна снимката. На нея бе фотографирана млада дама, наречена Джаки, и бе направена по време, когато младите дами, наречени Джаки, често се снимаха с отворена уста. Зъби с ослепителна белота, така огромни и многобройни, се откриваха от край до край и на двете челюсти, от което главата й се накланяше на една страна. Повярвайте ми, тази усмивка бе просто зашеметяваща и всъщност само вие и аз ще бъдем толкова придирчиви и ще заявим, че истинската радост е в очите, а очите на Джаки не бяха в хармония с усмивката, бяха неспокойни и гладни.

Той изруга по-ожесточено и Ленард се опита да извади парчетата стъкло, поряза се и отново изруга. Капка кръв падна на рамката, после още една — и потекоха върху беззащитната снимка. Той се втурна към кухнята, където си изплакна ръцете. Кухнята не бе по-голяма от стаята, въпреки това бе и спалня. Това бе целия му дом. Беше наел този апартамент мебелиран — от всички неща, които го изпълваха, негови бяха само снимката, купидоните и книгите.

— Проклятие, дяволите да го вземат — измърмори той, както и други подобни думи, които бе научил от по-възрастни мъже. После вдигна ръце към главата си и каза: — О, проклето да е всичко… — което значеше нещо съвсем различно. Овладя се. Пийна малко чай, тъмен и студен, който все още бе оцелял на горната полица. Налапа няколко прашни трохи кейк. После се върна в стаята, настани се отново и зачете един том на Ръскин.

„Седем мили на север от Венеция…“

Как съвършено започваше прочутата глава! Какво висше умение и при поученията, и при поезията! Богатият човек ни говори от своята гондола.

„Седем мили на север от Венеция пясъчните плитчини, които близо до града оставаха малко над нивото на водата при отлив, по-нататък постепенно се издигаха и накрая се сливаха в една равнина от солени тресавища; образуваха тук-таме безформени могили, пресичани от тесни заливчета.“

Ленард се опитваше да оформи стила си по Ръскин; беше убеден, че той е най-велик в английската проза. Продължаваше упорито да чете и от време на време си отбелязваше по нещо.

„Нека поразгледаме всеки от тези стилове последователно и преди всичко (защото за колоните вече е казано достатъчно) това, което е най-характерно за тази черква — нейния блясък.“

Имаше ли нещо, което можеше да се научи от това чудесно изречение? Можеше ли да го пригоди към нуждите на всекидневния живот? Можеше ли да го използува с изменения, когато следващия път пише писмо на брат си, псалта? Например:

„Нека поразгледаме всеки от тези стилове последователно и преди всичко (защото за липсата на вентилациите казано вече достатъчно) това, което е най-характерно за тази квартира — нейната мрачност.“

Нещо му подсказваше, че измененията не вършат работа, а това нещо, стига той да го знаеше, бе духът на английската литература.

„Квартирата ми е не само тъмна, но и задушна.“ Това бяха думи само за него.

А гласът от гондолата се стелеше, напевно разказваше за усилието и саможертвата, преизпълнен с благородни намерения, преизпълнен с красота, дори със съчувствие и любов към хората и въпреки това заобикаляше всичко реално и съществено в живота на Ленард. Защото това бе гласът на човек, който никога не е бил мръсен или гладен и не би могъл да отгатне какво представляват мръсотията и гладът.

Ленард го слушаше с благоговение. Чувстваше, че това е полезно за него и ако продължи с Ръскин и концертите в Куинс Хол и някои картини на Уотс[1], някой ден ще подаде глава над сивите води и ще види вселената. Вярваше във внезапното преображение, вяра, може би не без основания, но с особена привлекателност за един недопечен интелект. Тя е основата на много популярна религия — в царството на бизнеса тя властвува над фондовата борса и се проявява като онази игра на шанса, с която се обяснява всеки успех и неуспех. „Ако имах само мъничко шанс, всичко щеше веднага да се оправи… Имал великолепна къща в Стретъм и фиат с двайсет конски сили, но в края на краищата имайте предвид, че той е имал късмет… Съжалявам, че жена ми толкова закъсня, но тя никога няма късмет, когато иска да хване влака.“ Ленард превъзхождаше тези хора; той наистина вярваше в усилието и в упоритата подготовка за преображението, което желаеше. Но той нямаше понятие, че съществува познание, което се увеличава постепенно; надяваше се да влезе в културата внезапно, така както един сектант се надява да стигне до Исус. Онези Шлегелови бяха стигнали до това; бяха му намерили леснината; в ръцете си държаха конците — веднъж завинаги. А междувременно неговия апартамент беше тъмен и задушен.

След малко се чу шум по стълбата. Пъхна визитната картичка между страниците на Ръскин и отвори вратата. Влезе една жена, за която най-лесно беше да се каже, че не е порядъчна. Външния й вид бе ужасен. Цялата бе в ширити и висулки; панделки, верижки, нанизи от мъниста, които подрънкваха и се заплитаха, с една боа от небесносини пера, с неравни краища, увиснала около врата й. Шията й беше гола, с два реда перли, ръцете й бяха голи до лактите, но се виждаха и нагоре към раменете под евтината дантела. Шапката й, украсена с цветя, напомняше онези плоски кръгли кошнички, покрити с мек вълнен плат, в които, като бяхме деца, засявахме синап и кресон, а те поникваха тук-таме. Носеше я на тила. Колкото до косата или по-скоро косите й, защото прическата й бе прекалено сложна, за да бъде описана, но една плетеница падаше зад гърба, където оставаше дебел кичур, докато друг, сътворен за по-лека съдба, се къдреше около челото. Лицето — лицето нямаше изражение. Това бе лицето от снимката, но поостаряло, а зъбите не бяха така многобройни, както бе внушил фотографът, и положително не толкова бели. Да, Джаки бе преминала своя разцвет, какъвто и да е бил той. Тя слизаше по стълбицата към безцветните години по-бързо от повечето жени и изражението в очите й издаваше това.

— О-хо-хо! — каза Ленард, поздравявайки привидението с голямо въодушевление, като му помагаше да си свали боата.

Джаки отговори с дрезгав глас. „Охо!“

— Излиза ли? — попита той. Въпросът изглеждаше излишен, но може би не е така, защото дамата отговори с „Не“ и добави: „Толкова съм уморена“.

— Уморена ли си?

— А?

— Аз съм уморен — каза той, като окачваше боата.

— О, Лен, така съм уморена.

— Бях на оня концерт класическа музика, за който ти бях говорил — каза Ленард.

— Какво?

— Върнах се веднага щом като свърши.

— Някой да е идвал у нас? — попита Джаки.

— Не съм виждал никого. Срещнах мистър Кънингам отвън и разменихме няколко думи.

— Какво, мистър Кънингам?

— Да.

— А, значи наистина мистър Кънингам.

— Да, мистър Кънингам.

— Бях на чай у една приятелка.

След като тайната й най-после излезе на бял свят, а името на приятелката остана неизяснено, Джаки не направи повече опити в това трудно и уморително изкуство — да се беседва. Никога не бе говорила много. Дори в дните от снимките тя разчиташе на усмивката и на фигурата си, за да привлича, а сега, когато беше: „Без мъж, без мъж, о, момчета, не мога да намеря мъж“ — пак нямаше вероятност да проговори. Случайните изблици на песен (на което горното е пример) все още можеха да се чуят от устните й, но да говори за нея бе рядкост.

Седна на коляното на Ленард и започна да го гали. Сега тя беше едра жена на трийсет и три и краката го заболяха от тежестта й, но не би могъл да каже нищо. Тогава тя се обади:

— Онова книга ли е, дето го четеш?

А той отговори:

— Книга е — и я издърпа от любопитната й ръка. Визитната картичка на Маргарет се измъкна отвътре. Падна с надписа надолу и той измънка: — Отбелязвам си докъде съм стигнал.

— Лен…

— Какво има — попита той отегчен, защото тя говореше само за едно нещо, когато седнеше на коленете му.

— Обичаш ли ме?

— Джаки, знаеш, че те обичам. Как можеш да ми задаваш такива въпроси?

— Но ти ме обичаш, Лен, нали?

— Разбира се.

Пауза. Трябваше да последва:

— Лен…

— Да? Какво има?

— Лен, нали ще го направиш?

— Няма, ако ме попиташ още веднъж — избухна момчето с внезапен гняв. — Обещах ти да се оженим, когато стана пълнолетие, и това е достатъчно. Дал съм дума, обещах да се оженя за теб, щом като навърша двайсет и една година, и няма да търпя да ме измъчваш непрекъснато. Имам достатъчно неприятности. Няма да те изоставя, да не говорим за моята дума, щом като съм похарчил толкова пари. Освен това съм англичанин и никога не пристъпвам дадената дума. Джаки, бъди разумна. Разбира се, че ще се оженя за теб. Но спри да ме тормозиш.

— Кога е рожденият ти ден, Лен?

— Колко пъти ти го казах, единайсети ноември. А сега слез малко от коляното ми, мисля, че все някой трябва да направи нещо за вечеря.

Джаки отиде в спалнята да се погрижи за шапката си. Това означаваше, че я издухва с кратко рязко пуфтене. Ленард пооправи всекидневната и започна да приготвя вечерята. Сложи едно пени в газомера и скоро всичко бе обвито в дим, вонящ на метал. Все не успяваше да се успокои и през цялото време, докато готвеше, не престана горчиво да се окайва.

— Наистина е ужасно лошо да не ти вярват. Имах чувството, че не съм с всичкия си, когато се преструвах пред хората тук, че си ми съпруга, добре, добре, ще ми станеш съпруга — купих ти и халка, наех този мебелиран апартамент, а това е далеч над моите възможности, а ти все не си доволна, освен това не писах истината в писмата си вкъщи. — После снижи глас: — Той ще му сложи край. — С нотка на ужас в гласа, която бе малко пресилена, той повтори: — Брат ми ще сложи край на всичко. Аз се опълчвам срещу целия свят, Джаки.

Ето какъв съм, Джаки. Не обръщам внимание какво говорят другите. Просто вървя по моя път, само напред. Винаги съм постъпвал така. Не съм като твоите слабовати и мекушави приятели. Ако една жена изпадне в беда, аз не я оставям, без да й подам ръка. Не съм такъв. Не, благодаря.

И друго ще ти кажа. Много държа да се издигна чрез литературата и изкуството и да разширя кръгозора си. Например, когато ти влезе, четях „Камъните на Венеция“ от Ръскин. Не го казвам, за да се хваля, а просто да ти покажа какъв човек съм. Ще ти призная, концертът класическа музика днес следобед ми хареса.

Джаки остана еднакво равнодушна към всичките тези негови настроения. Когато бе готова, но не преди това, тя излезе от спалнята с думите: „Но ти наистина ме обичаш, нали?“.

Започнаха с блокче супа, която Ленард току-що бе разтворил в гореща вода. После имаше език — пъстър цилиндър месо с малко желе отгоре и дебел слой жълтеникава мазнина отдолу и завършиха с друго блокче разтворено във вода (желе „ананас“), което Ленард бе приготвил по-рано през деня. Джаки яде много и със задоволство, като от време на време поглеждаше към своя любим с неспокойни очи, които не съответстваха на нищо друго от целия й външен вид и които бяха огледало на душата й. А Ленард успя да убеди стомаха си, че получава питателна храна.

След вечерята запалиха цигари и размениха няколко думи. Тя забеляза, че „портретът“ й е счупен. Той намери повод да отбележи, за втори път, че от концерта се е върнал направо вкъщи. После тя седна на коляното му. Обитателите на Камилия Роуд вървяха насам-натам пред прозореца, точно на нивото на главите им, а семейството от апартамента в партера запя: „Чуй, моя душа, господа бога“.

— Тези горе съвсем ми развалиха настроението — каза Ленард.

Джаки се замисли и каза, че според нея мелодията била чудесна.

— Не, не, аз ще ти изсвиря нещо хубаво. Стани за миг, скъпа.

Той отиде до пианото и издрънка няколко такта от Григ. Свиреше лошо и просташки, но изпълнението имаше ефект, защото Джаки каза, че смята да си ляга. След като тя се оттегли, нови интереси завладяха момчето и то се замисли какво бе казала за музиката странната мис Шлегел — онази, която така си кривеше лицето, когато говореше. После мислите му станаха тъжни и злобни. Онова момиче на име Хелън, което му бе задигнало чадъра, немкинята, която му се бе усмихнала сладко, и хер еди-кой си, леля еди-коя си, а и братът — всички те дърпаха конците в ръце. Всички те се бяха качили по осната елегантна стълба в Уикъм Плейс до някоя просторна стая, където той не можеше да ги последва дори ако четеше по десет часа на ден. Нямаше смисъл в този непрестанен стремеж. Някои се раждат изискани, останалите е по-добре да се занимават с простите неща. Да гледаш трезво на живота и да знаеш, че нещата не са за такива като теб. Иззад тъмнината отвъд един глас извика.

— Лен?

— Легна ли си? — попита той и челото му потрепна.

— Ммм.

— Добре.

След малко тя извика отново.

— Трябва да си лъсна обувките за утре — отвърна той.

След малко тя отново го извика.

— Иска ми се да завърша тази глава.

— Какво?

Той си запуши ушите.

— Какво значи това?

— Нищо, Джаки, нищо. Чета книга.

— Какво?

— Какво? — отговори той, като усети обидната й незаинтересованост.

След малко тя отново го извика.

Ръскин по това време бе посетил Торчело и нареждаше на своите гондолиери да го закарат до Мурано. Докато той се плъзгаше по тихите води на лагуните, през ума му мина мисълта, че могъществото на природата не може да бъде подкопано от глупостта, нито красотата и може да бъде помрачена от нещастието на такива като Ленард.

[1] Джордж Фредерик Уотс (1817–1904) — английски художник и скулптор. — Б.пр. ↑

Глава VII

— О, Маргарет — извика леля и на следващата сутрин, — случи се такова нещастие. Не мога да те оставя сама.

Нещастието не беше толкова голямо. Един мебелиран апартамент в натруфения дом отсреща бе нает от семейство Уилкокс, „които идват, без съмнение с надежда да влязат в лондонското общество“. Това че мисис Мънт първа откри бедата, не бе кой знае какво постижение, понеже тя толкова се интересуваше от апартаментите, че наблюдаваше промените там с неотслабващ интерес. На думи тя ги презираше, те отнемаха едновремешния изглед, затуляха слънцето, апартаментите подслоняваха хора без вкус. Но истината бе, че посещенията в Уикъм Плейс й се струваха двойно по-очарователни, след като бяха построени блоковете и за няколко дена тя щеше да научи повече за тях, отколкото племенниците й за няколко месеца, а племенникът й за няколко години. Щеше да се разхожда наоколо, да се сприятелява с портиерите и да се интересува какви са наемите, възкликвайки например: „Какво! Сто и двадесет за един сутерен. Никога няма да вземете толкова!“. А те щяха да отговарят: „Човек може и да опита, мисис“. Асансьори товарни асансьори, уговорки за доставка на въглища (голямо изкушение за някой нечестен портиер), всички тези неща й бяха познати, а може би и приятно разнообразие от политико-икономическо-естетическата атмосфера, която царуваше у Шлегелови.

Маргарет посрещна новината спокойно и не се съгласи, че тя ще хвърли сянка върху живота на бедната Хелън.

— О, Хелън съвсем не е момиче без интереси — обясни сестра й. — Тя мисли и за много други неща и за други хора. Направи погрешна стъпка с Уилкоксови и както всички ние, не ще пожелае да има нещо общо с тях.

— Колко странно, умно момиче като теб, скъпа да говори така. Хелън ще трябва да има нещо общо с тях сега, когато всички те са отсреща. Ако срещне оня Пол на улицата, не може да не го поздрави.

— Разбира се, че трябва да го поздрави. Виж, хайде да подредим цветята. Смятах да ти кажа — интересът й към него вече не съществува, какво друго има значение? За мен този злощастен епизод (по време на който ти се държа толкова мило) е нещо като умъртвяване на някакъв нерв у Хелън. Сега той е безчувствен и повече никога няма да я тормози. Единствените значими неща са тези, които интересуват човека. Поздрави, дори покани и изпращане на визитни картички, да им дадем обед, ако щете, ние можем да правим всички тези неща с Уилкоксови, ако им е приятно, но другото, единственото важно нещо — никога повече. Не разбираш ли?

Мисис Мънт не разбираше, а пък Маргарет наистина правеше крайно съмнително изказване — че едно чувство, интересът, пробуден съвсем ясно някога, може напълно да умре.

— Имам също честта да те уведомя, че на Уилкоксови сме им омръзнали. Не ти казах тогава, това можеше да те разгневи, а ти имаше прекалено много неприятности, но аз написах едно писмо на мисис Уилкокс и се извиних за неприятностите, които Хелън бе причинила. Тя не отговори.

— Колко невъзпитано.

— Чудя се. Не е ли разумно?

— Не, Маргарет, много грубо.

— Във всеки случай човек може да го приеме като подсигуряване.

Мисис Мънт въздъхна. Връщаше се в Суонидж на сутринта, точно когато племенниците й имаха най-много нужда от нея. Съжаляваше и за други неща — например колко величествено би отминала Чарлс, ако го беше срещнала лице в лице. Вече го бе видяла, даваше разпореждания на портиера — изглеждаше съвсем обикновен с цилиндър. За нещастие той бе с гръб към нея и макар да се бе направила, че не вижда гърба му, не можеше да приеме това за начин, по който да изкаже презрителното си отношение.

— Но ще бъдеш внимателна, нали? — настоя тя.

— О, разбира се. Страшно внимателна.

— И Хелън трябва да внимава.

— За какво да внимавам? — извика Хелън, която влизаше в този момент с братовчедка си.

— Нищо — каза Маргарет, обхваната от моментна неловкост.

— За какво да внимавам, лельо Джули?

Мисис Мънт си придаде тайнствен вид:

— Само това, че едно семейство, което познаваме по име, но не говорим за него, както каза ти снощи след концерта, е наело от семейство Матесън апартамента в блока отсреща, там, където са растенията на балкона.

Хелън започна усмихната някакъв шеговит отговор, после ги смути с изчервяването си.

Мисис Мънт бе така смутена, че възкликна:

— Хелън, ти нямаш нищо против тяхното идване така ли. — И направи изчервяването пурпурно.

— Разбира се, че нямам нищо против — каза Хелън малко сърдито. — И ти, и Мег сте така смешно мрачни, макар че няма защо.

— Не съм мрачна — засегна се Маргарет, сърдита на свой ред.

— Добре, но така поне изглеждаш, нали, Фрида.

— Изобщо не се чувствувам мрачна, това е всичко, което мога да кажа, в съвсем грешна посока сте.

— Не, тя не се чувствува мрачна — повтори мисис Мънт. — Мога да потвърдя това. Тя не е съгласна…

— Чуйте — прекъсна ги фройлайн Мозебах. — Чувам, че Бруно влиза в антрето.

Защото хер Лизеке бе на път към Уикъм Плейс, за да посети двете по-млади момичета. Той не влизаше в антрето — в действителност той влезе там едва след цели пет минути. Но Фрида схвана деликатното положение и каза, че е по-добре тя и Хелън да почакат Бруно долу и да оставят Маргарет и мисис Мънт да довършат подреждането на цветята. Хелън прие неохотно. Но за да докаже, че положението всъщност не е деликатно, тя спря на прага и каза:

— Апартаментът на Матесънови ли каза, лельо Джули? Ти си наистина чудесна. Не знаех, че жената, която така силно се пристяга с корсет, се казва Матесън.

— Хайде, Хелън — подкани я братовчедка й.

— Върви, Хелън — каза леля й и продължи към Маргарет почти на един дъх. — Хелън не може да ме излъже. Не е забравила.

— Тихо — прошепна Маргарет. — Фрида ще те чуе, а тя понякога е толкова досадна.

— Не се е оправила — настоя мисис Мънт, като се разхождаше замислено из стаята и вадеше увехналите хризантеми от вазите. — Знам, че не е — и съм убедена, че с всяко момиче е така. Такова изживяване! Такива ужасно груби хора! Знам за тях повече от теб, а ти забравяш това, и ако Чарлс бе взел теб, онова пътуване с автомобила… да, щеше да стигнеш до къщата съвсем съсипана. О, Маргарет, не разбираш ли в какво положение си? Те са се настанили точно срещу прозореца на гостната. Там е мисис Уилкокс — видях я. Там е Пол. Там е Иви, а тя е такава кокетка. Там е Чарлс — и него видях, още в началото. А кой може да бъде възрастният мустакат човек, чието лице има цвят на мед?

— Вероятно мистър Уилкокс.

— Тъй си и знаех. Там е и мистър Уилкокс.

— Срамота е да казваш, че лицето му е с цвят на мед — изказа недоволството си Маргарет. — Той има много хубав тен за човек на неговата възраст.

Мисис Мънт, триумфираща във всичко друго, можеше да си позволи да признае тена на мистър Уилкокс. От него премина към плана на кампанията, която племенниците й трябваше да предприемат в бъдеще. Маргарет се опита да я спре.

— Хелън не прие новината напълно според очакванията ми, но нервът, който я свързваше с Уилкоксови, наистина е умъртвен, така че няма нужда от планове.

— Въпреки това е хубаво да се подготви.

— Не, по-добре да не се подготвя.

— Защо?

— Защото…

Мисълта й се подхранваше от смътното и неопределеното. Не можеше да го обясни точно с тези думи, но чувствуваше, че онези, които се подготвят за всички изненади в живота предварително, могат да го направят за сметка на радостта. Необходимо е да се подготвиш за един изпит, прием или за вероятно спадане на акциите; онези, които участвуват в човешките взаимоотношения, или трябва да възприемат друг метод, или да пропаднат.

— Защото аз по-скоро бих рискувала — бе нейното неубедително заключение.

— Но помисли за вечерите — възкликна леля й, сочейки сградите насреща с носа на лейката. Запалят ли се лампите тук или там и става едва ли не една и съща стая. Някоя вечер може да забравят да спуснат транспарантите и ти ще ги виждаш; следващата — ти твоите, и те ще те виждат. Невъзможно е да седнеш на балкона. Невъзможно е да полееш цветята, дори да говориш. Представи си, че излизаш от предната врата и в този момент те също излизат от другата страна. И ще ми разправяш, че не са необходими планове и си готова да рискуваш!

— Надявам се, че през целия си живот ще рискувам.

— О, Маргарет, прекалено опасно е.

— Все пак — продължи тя с усмивка, — не съществува голям риск, щом като имаш пари.

— Засрами се! Какви ужасни приказки!

— Парите подплатяват острите ръбове на нещата — каза мис Шлегел. — Бог да е на помощ на тези, които нямат.

— Но това е нещо съвсем ново — каза мисис Мънт, която колекционираше нови идеи така, както катеричките събират лешници, а особено я привличаха онези, които бяха преносими.

— Нова е за мен, разумните хора са я осъзнали от години. Ти и аз, и Уилкоксови живеем върху парите като върху острови. Почвата под краката ни е толкова устойчива, че забравяме за нейното съществуваме. Едва когато видим някой да залита край нас, тогава разбираме какво значи един независим доход. Снощи, когато говорихме тук, около камината, започнах да си мисля, че душата на света е свързана с икономиката и че най-дълбоката бездна не е липсата на обич, а липсата на пари.

— Струва ми се, че това е доста цинично.

— И аз мисля така. Но ние с Хелън трябва да помним, когато се изкушаваме да критикуваме другите, че стоим на тези острови, а много други са долу под морското равнище. Бедните невинаги могат да достигнат онези, които искат да обичат, и едва ли някога ще успеят да се отърват от онези, които не обичат. Ние, богатите, можем. Представи си трагедията, която можеше да настъпи миналия юни, ако Хелън и Пол Уилкокс бяха бедни и не можеха да потърсят влакове и автомобили, които да ги разделят.

— Това прилича по-скоро на социализъм — каза подозрително мисис Мънт.

— Наричай го както искаш. Аз го наричам преминаване през живота с ръка, протегната над масата. Дотегнаха ми тези богаташи, които се правят на бедняци и мислят, че е признак на възвишен ум да не обръщат внимание на купищата пари, които ги крепят над вълните. Всяка година аз се опирам на шестстотин лири, Хелън също, а Тиби ще има под ръка осемстотин, и веднага щом като тези пари изтекат в морето, те се възобновяват пак от морето, да, да, от морето. Всички наши мисли са мисли на хора с по шестстотин лири, както и всичките ни приказки; и понеже не ние искаме да крадем чадъри, забравяме, че под морското равнище хората жадуват да ги откраднат и понякога наистина ги крадат и това, което тук, горе, е шега, там, долу, е действителност…

— Ето там… там минава фройлайн Мозебах. Тя наистина се облича очарователно за германка. А!

— Какво има?

— Хелън гледа към апартамента на Уилкоксови.

— А защо да не гледа?

— Извинявай, че те прекъснах. Какво казваше за действителността?

— Промених мнението си, както обикновено — отговори Маргарет, внезапно разсеяна.

— Настоявам да ми кажеш това. Ти за богатите ли си или за бедните?

— Прекалено сложно. Питай ме за нещо друго. За бедността ли съм или за богатството? За богатството! Да живее богатството!

— За богатството! — повтори мисис Мънт, която май си беше осигурила най-после своя лешник.

— Да. За богатството. Да живеят парите!

— И аз съм за това, както струва ми се повечето от моите познати в Суонидж, но се изненадвам, че ти си съгласна с нас.

— Много ти благодаря, лельо Джули. Докато аз развивах теории, ти подреди цветята.

— Няма нищо, мила. Бих искала да ми позволиш да ти помагам в по-важни неща.

— О, ще бъдеш ли така любезна? Ще дойдеш ли с мен в бюрото за наемане на прислуга? Има една, която нито казва „да“, нито „не“.

По пътя те също погледнаха към прозорците на Уилкоксови. Иви беше на балкона и „зяпаше безочливо“, според мисис Мънт. Е, да, глупаво беше без съмнение. За Хелън нямаше нищо страшно при една неочаквана среща на улицата, но… Маргарет започна да губи увереност. Можеше ли да се съживи умиращия нерв, след като семейството живееше пред очите й? Фрида Мозебах щеше да остане при тях още две седмици, а тя беше проницателна, ужасно проницателна и бе напълно способна да подметне: „Ти обичаш един от младите господа отсреща, нали?“. Това можеше и да не е истина, но бе от онези подмятания, които, ако се повтарят често, стават истина; точно както думите „Англия и Германия са на път да си обявят война“ представят всеки път войната по-вероятна отколкото е, затова булевардната преса и на двете страни ги повтаря с много по-голямо желание. Имаше ли булевардна преса и за чувствата? Маргарет си помисли, че има, и се опасяваше, че добрата леля Джули и Фрида са типични примери за това, уви. С продължителното си бъбрене те можеха да подтикнат повторно Хелън към вълненията й от юни. Повторно — да, но те не можеха да направят повече от това; не можеха да я подтикнат към трайна обич. Те олицетворяваха, тя виждаше ясно това, журналистиката; баща й, с всичките си недостатъци и своенравност, представляваше литературата ако беше жив, би посъветвал правилно дъщеря си.

Бюрото за наемане на прислуга бе пълно с утринни посетители. Цяла върволица файтони изпълваше улицата. Шлегел изчака реда си и накрая трябваше да се задоволи с едно коварно „временно“, тъй като истинските прислужници й отказваха заради многобройните стъпала. Неуспехът я потисна и въпреки че го забрави, тягостното усещане остана. На път към къщи отново погледна към прозорците на Уилкоксови и реши да поговори с Хелън като по-голяма.

— Хелън, ти трябва да ми кажеш дали това те тревожи.

— Кое? — попита Хелън като си миеше ръцете за обед.

— Пристигането на онези.

— Не, ни най-малко.

— Наистина ли?

— Да. — После тя призна, че е малко обезпокоена заради мисис Уилкокс; намекна, че мисис Уилкокс ако се върне назад, може да се натъкне на силни чувства и да бъде огорчена от неща, които не са засегнали другите членове на това семейство. — На мен ми е все едно дали Пол ще посочи нашата къща с думите: „Там живее момичето, което се опита да ме хване“. Но за нея може да не е.

— Ако дори това те тревожи, можем да уредим нещо. Няма причина да живеем близо до хора, които не ни харесват, нито пък ние харесваме — имаме възможност да си позволим това. Може дори да заминем за малко.

— Аз наистина заминавам. Фрида току-що ме покани в Щетин и ще се върна чак след Нова година. Това оправя ли нещата? Или трябва завинаги да напусна страната? Мег, какво ти стана, че така си се загрижила?

— Е, предполагам, че започвам да се държа като стара мома. Въобразявах си, че не ме е грижа за нищо, но в действителност… ще ми бъде крайно неприятно, ако се влюбиш втори път в същия мъж и… — Тя се окашля. — Знаеш ли, ти се изчерви тази сутрин, когато леля Джули те подхвана. Иначе не бих ти го казала.

Но смехът на Хелън прозвуча искрено, тя вдигна насапунисана ръка към небесата и се закле, че никога никъде и по никакъв начин не ще се влюби отново в някого от семейство Уилкокс, дори в най-далечен техен роднина.

Глава VIII

Приятелството между Маргарет и мисис Уилкокс, което щеше да се развие така бързо и с такива странни резултати, може би се бе породило в Шпайер през пролетта. Вероятно възрастната дама, когато се взираше в грубата червеникавокафява катедрала и се вслушваше в разговора между Хелън и съпруга си, бе открила в другата, по-малко очарователната от сестрите, по-дълбока симпатия, по-убедителни преценки. Тя умееше да разбира такива неща. Може би точно тя бе пожелала сестрите Шлегел да бъдат поканени в Хауардс Енд, и особено Маргарет, чието присъствие най-вече би желала. Всичко това са предположения; мисис Уилкокс бе оставила след себе си много малко ясни указания. С положителност се знае, че тя отиде на посещение в Уикъм Плейс след две седмици, в същия ден, когато Хелън заминаваше с братовчедка си за Щетин.

— Хелън! — извика фройлайн Мозебах със страхопочитание (сега тя бе довереница на братовчедка си). — Майка му ти е простила! — А след това, като си спомни, че в Англия новодошлите не следва да правят посещения, преди да бъдат посетени, тя промени тона си от страхопочитание на неодобрение и изказа мнение, че мисис Уилкокс е „keine Dame“[1].

— Безпокои всички ни! — каза рязко Маргарет. — Хелън, стига си се кикотила и въртяла, ами върви и свършвай с нареждането на багажа. Защо не ни остави на мира тази жена?

— Не знам какво да правя с Мег — отвърна Хелън, отпускайки се на стълбите. — Не може да си изкара от ума Уилкоксови и куфарите. Мег, Мег, не обичам младия господин, не обичам младия господин, о, Мег. Може ли да се каже по-ясно от това?

— Съвсем ясно е, че с тази любов е свършено — потвърди фройлайн Мозебах.

— Съвсем ясно е, Фрида, но няма как, Уилкоксови ще ми досаждат, ако върна визитата.

После Хелън симулира сълзи, а фройлайн Мозебах, която намираше всичко изключително забавно, направи същото.

— Ооо! Ъъъ! Мег смята да върне визитата, а аз не мога. Защо ли? Защото заминавам за Германия.

— Ако заминаваш за Германия, върви и си приготвяй багажа; ако не, върви да посетиш Уилкоксови вместо мен.

— Но, Мег, аз не обичам младия господин, не обичам младия… Господи, кой слиза по стълбите? Обзалагам се, че е брат ми. Да му се не види!

От появата на един мъж, дори като Тиби, щуротиите спираха. Бариерата на пола, въпреки, че е по-ниска при цивилизованите, е все още висока, и то по-висока от страна на жените. Хелън можеше да каже всичко за Пол на сестра си и много неща на братовчедка си; но на брат си тя не казваше нищо. Това не бе стеснителност, защото сега тя говореше за „идеала на Уилкокс“ със смях и дори с нарастваща грубост. Нито бе предпазливост, защото Тиби рядко повтаряше новините, които не го засягаха, и то лично. По-скоро това бе чувството, че е издала тайна на мъжкия лагер, а колкото и незначително да беше това от тази страна на бариерата, то щеше да стане важно от другата. Затова спря, по-скоро започна да си прави шеги с други неща, докато многострадалните й близки не я отведоха горе. Фройлайн Мозебах я последва, но се забави колкото да се надвеси над перилата и да каже неуместно на Маргарет:

— Всичко е наред… тя не обича младия човек… не бил достоен за нея.

— Да, знам, благодаря много.

— Мислех, че ще бъде редно да ти го кажа.

— Хиляди благодарности.

— Какво има? — попита Тиби. Никой не му отговори и той продължи към трапезарията, за да си вземе бонбони.

Вечерта Маргарет предприе решително действие. Къщата бе много тиха, а мъглата — беше през ноември — се прилепи към прозореца като прогонен дух. Фрида и Хелън бяха заминали с целия си багаж, Тиби, който не се чувствуваше добре, се беше проснал на една кушетка край огъня. Маргарет седеше до него, потънала в размисъл. Умът й скачаше от една мисъл на друга, а накрая ги строи всичките като за парад. Практичният човек, който веднага разбира какво му трябва и обикновено не знае нищо повече, ще я обвини в нерешителност. Но това бе начинът, по който работеше нейният ум. А когато наистина пристъпваше към действие, тогава никой не можеше да я обвини в нерешителност. Нападна толкова стремително, като че ли изобщо не бе обмисляла нещата. Писмото, което написа на мисис Уилкокс, бе наситено с естествените признаци на решителността. У нея бледният нюанс на мисълта бе по-скоро дихание, отколкото патина, едно дихание, което оставя цветовете още по-свежи, когато бъде изличено.

„Уважаема мисис Уилкокс,

Принудена съм да ви пиша нещо неучтиво. Ще бъде по-добре, ако не се срещаме. И сестра ми, и леля ми причиниха неприятности на вашето семейство, а в случая със сестра ми основанията за недоволство могат да се повторят. Доколкото знам, вече не я занимават мисли за вашия син. Но няма да бъде честно и към нея, и към вас, ако те се срещнат, и затова ще бъде правилно да сложим край на нашето познанство, което започна така приятно.

Страхувам се, че не ще се съгласите с това — знам разбира се, че няма да го приемете, тъй като бяхте така добра да ни посетите. От моя страна това е просто един инстинкт и той без съмнение е погрешен. Сестра ми без съмнение ще каже, че е погрешен. Пиша ви без нейно знание и се надявам, че не ще я свържете с тази моя неучтивост.

Повярвайте ми.“

Искрено Ваша: М. Дж. Шлегел

Маргарет изпрати писмото по пощата. На сутринта получи следния отговор, предаден на ръка:

„Уважаема мис Шлегел,

Не би трябвало да ми пишете такова писмо. Аз ви се обадих, за да ви съобщя, че Пол замина за чужбина.“

Рут Уилкокс

Страните на Маргарет пламнаха. Не успя да довърши закуската си. Изгаряше цялата от срам. Хелън й бе казала, че младежът напуска Англия, но други неща й се бяха сторили по-важни и тя бе забравила. Всичките й абсурдни тревоги бяха разбити и на тяхно място се издигаше увереността, че е била груба към мисис Уилкокс. Грубостта действуваше на Маргарет като горчив вкус в устата. Тя отравяше живота. Понякога бе необходима, но тежко на онези, които я използуват без всякаква необходимост. Сложи набързо шапка и шал като бедна жена и се потопи в мъглата, която все още се стелеше. Устните й бяха стиснати, все още държеше писмото в ръка и в това състояние прекоси улицата, влезе в мраморното фоайе на блока, избегна портиерите и се втурна нагоре по стъпалата към втория етаж.

Каза името си и за нейна изненада бе въведена направо в спалнята на мисис Уилкокс.

— О, мисис Уилкокс, направих най-ужасната грешка. Съжалявам и се срамувам от себе си много повече, отколкото думите могат да изразят.

Мисис Уилкокс студено кимна. Тя бе засегната и не го криеше. Беше седнала в леглото си и пишеше писма на една полумасичка, която покриваше коленете й. Подносът за закуска бе на друга масичка до нея. Светлината от огъня, светлината от прозореца и светлината от свещника, която хвърляше трептящо сияние около ръцете й, се сливаха, за да създадат странна болезнена атмосфера.

— Знаех, че ще замине за Индия през ноември, но съм забравила.

— Той отплува на седемнайсети за Нигерия, в Африка.

— Знам… знам. През цялото време се държах толкова глупаво. Срамувам се от себе си.

Мисис Уилкокс не отговори.

— Безкрайно съжалявам и се надявам, че ще ми простите.

— Няма значение, мис Шлегел. Хубаво беше от ваша страна, че дойдохте толкова бързо.

— Има значение — извика Маргарет. — Бях груба към вас; и сестра ми не е вкъщи, така че не мога да се извиня дори с това.

— Така ли?

— Току-що замина за Германия.

— И тя е заминала — прошепна другата, — да, сега наистина е съвсем безопасно, напълно безопасно.

— Значи вие също сте се безпокоили — възкликна Маргарет, все по-развълнувана и без покана взе един стол. — Колко странно! Виждам, че се безпокоите. Чувствувате същото като мен: Хелън не трябва да го вижда отново.

— Наистина мислех, че така е най-добре.

— Но сега защо?

— Това е много труден въпрос — каза усмихната мисис Уилкокс и част от раздразнението, изписано по лицето й, изчезна. — Мисля, че сте го казали по най-добрия начин в писмото си — това беше един инстинкт, който може да бъде погрешен.

— Не че синът ви, все още…

— О, не, той често… моят Пол е много млад, нали?

— А тогава защо?

Тя повтори:

— Един инстинкт, който може да бъде погрешен.

— С други думи те са от оня тип хора, които могат да се влюбят, но не могат да живеят заедно. Това е много вероятно. Страхувам се, че в девет от десет случая природата тегли на една страна, а човешката природа — на друга.

— Това са действително „други думи“ — каза мисис Уилкокс. — В главата си нямах нищо свързано и ясно. Просто бях разтревожена, когато научих, че моето момче обича сестра ви.

— О, винаги съм искала да ви питам. Как разбрахте? Хелън била толкова изненадана, когато леля ни пристигнала, вие сте се появили и сте оправили нещата. Пол ли ви каза?

— Няма никаква полза да обсъждаме това — каза мисис Уилкокс след кратка пауза.

— Мисис Уилкокс, много ли ни бяхте сърдита през юни? Аз ви писах писмо, а вие не ми отговорихте.

— Наистина бях против наемането на апартамента на мисис Матесън. Знаех, че е срещу вашата къща.

— Но сега всичко е наред, нали?

— Мисля, че да.

— Само мислите? Не сте ли сигурна? Бих се радвала, ако тези малки бъркотии се оправят.

— О, да, сигурна съм — каза мисис Уилкокс, като се раздвижи неспокойно под завивките. — В думите ми винаги звучи несигурност. Така си се изразявам.

— Всичко е наред и аз съм сигурна.

В този момент влезе прислужницата, за да прибере подноса от закуската. Тя ги прекъсна, а когато подновиха разговора, той навлезе в по-спокойно русло.

— Сега трябва да ви кажа довиждане, сигурно ще ставате.

— Не, останете още малко, ще прекарам деня в леглото. От време на време го правя.

— Мислех, че сте от хората, които стават рано.

— В Хауардс Енд — да, но в Лондон няма за какво да ставам.

— Няма за какво да ставате? — извика Маргарет, силно изненадана. — Сега, когато са открити всички есенни изложби, а Исай свири следобед. Да не говорим за хората.

— Истината е, че съм малко уморена. Първо бе сватбата, после замина Пол, а вчера, вместо да почивам, направих няколко посещения.

— Сватба?

— Да, Чарлс, по-големият ми син, се ожени.

— Наистина!

— Наехме апартамента главно поради тази причина и за да може Пол да си подготви нещата, необходими за Африка. Апартаментът е на една братовчедка на мъжа ми и тя най-любезно ни го предостави. Така имахме възможност да се запознаем с роднините на Доли, преди да настъпи денят, нещо, което не бяхме направили дотогава.

Маргарет попита кои са роднините на Доли.

— Фюсъл. Бащата е бил в индийската армия — сега в оставка; братът е военен. Майката е починала.

Може би това бяха „обгорелите от слънцето мъже без брадички“, които Хелън бе зърнала един следобед през прозореца. Маргарет почувствува известен интерес към щастието на семейство Уилкокс. Придобила бе навика заради Хелън и все още се придържаше към него. Гладко и въздържано поиска и научи повече подробности за мис Доли Фюсъл. Гласът на мисис Уилкокс, въпреки че бе любезен и властен, не бе много изразителен. Внушаваше, че картини, концерти и хора са еднакво незначителни. Само веднъж се бе оживил — когато говореше за Хауардс Енд.

— Чарлс и Албърт Фюсъл са се познавали от доста време. Членове са на един и същ клуб, а и двамата са пристрастени към голфа. Доли също играе, макар не така добре, и там са се срещнали за първи път, при игра на смесени двойки. Всички ние я харесваме и сме много доволни. Ожениха се на единайсети, няколко дни преди да отплува Пол. Чарлс много искаше брат си за шафер, затова направи всичко възможно сватбата да бъде на единайсети. Семейство Фюсъл предпочитаха да бъде след Коледа, но бяха така любезни да се съгласят. Ето снимка на Доли — онази в двойната рамка.

— Да не би да ви задържам, мисис Уилкокс?

— Не, никак.

— Тогава ще остана. Много ми е приятно.

След това бе разгледана снимката на Доли. Тя бе надписана „На скъпата Мимс“, което мисис Уилкокс обясни, че е „името, с което тя и Чарлс бяха решили Доли да се обръща към мен“. Доли изглеждаше глуповата и имаше едно от онези триъгълни лица, които така често се харесват на силните мъже. Беше много хубавичка. От нея Маргарет премина на Чарлс, чиито черти се налагаха от другата страна. Замисли се за силите, които бяха събрали двамата, докато господ ги раздели. Намери момент да изрази надежда, че ще бъдат щастливи.

— Заминаха за Неапол на сватбено пътешествие.

— Щастливци!

— Трудно мога да си представя Чарлс в Италия.

— Не обича ли да пътува?

— Обича пътуванията, но чужденците съвсем не го очароват. Това, което му харесва най-много, е пътуване с автомобил из Англия и мисля, че точно това щеше да направи, ако времето не беше така отвратително. За сватбата получи собствен автомобил от баща си, но засега той е в Хауардс Енд.

— Сигурно там имате гараж?

— Да. Съпругът ми построи малък гараж едва миналия месец, от западната страна на къщата, недалеч от бряста, там, където по-рано бе ограденото място за понито.

Последните думи прозвучаха много особено.

— Къде е сега понито? — попита Маргарет след кратко мълчание.

— Понито? О, то е мъртво отдавна.

— Брястът, спомням си. Хелън говореше, че това е великолепно дърво.

— Това е най-красивият бряст в цял Хартфордшир. Разказвала ли ви е сестра ви за зъбите?

— Не.

— О, това сигурно ще ви заинтересува. Има зъби на дива свиня, забити в стеблото, на около четири фута от земята. Местните хора са ги забили там преди много години и смятат, че ако сдъвчат парченце от кората, това лекува зъбобол. Сега зъбите са почти скрити и никой не ходи при дървото.

— Аз бих отишла. Обичам фолклора и всякакви гнили суеверия.

— Мислите ли, че дървото наистина е лекувало зъбобол, ако човек вярва в това?

— Разбира се, че е лекувало. Лекувало е всичко, но едно време.

— Безспорно, аз помня такива случаи, живяла съм в Хауардс Енд много преди мистър Уилкокс да го опознае. Там съм родена.

Разговорът отново се промени. Навремето едва ли изглеждаше нещо повече от едно безцелно бъбрене. Стана й интересно, когато домакинята обясни, че Хауардс Енд е нейна собственост. Беше отегчена от прекалено подробното описание на семейство Фюсъл, от приказките за безпокойството на Чарлс относно Неапол, за пътуванията на мистър Уилкокс и Иви, които правеха обиколка с автомобил из Йоркшир. Маргарет не можеше да понася да я отегчават. Стана невнимателна, започна да си играе с рамката на фотографията, изтърва я, счупи стъклото на Доли, извини се, беше извинена, поряза си пръста, предизвика състрадание и накрая заяви, че трябвало да си върви — цялата къща била на плещите й, а трябвало да говори и с учителя по езда на Тиби.

Тогава отново се появи любопитната нотка.

— Довиждане, мис Шлегел, довиждане. Благодаря ви, че дойдохте. Ободрихте ме.

— Много се радвам.

— Аз… чудя се дали някога мислите за себе си.

— За нищо друго не мисля — изчерви се Маргарет, но остави ръката си в ръката на полегналата мис Уилкокс.

— Чудя се. Още от Хайделберг.

— Хайде сега!

— Почти си мислех…

— Да?… — попита Маргарет, защото настъпи дълга пауза, пауза, която бе някак в унисон с блещукането на огъня, трептенето на отблясъка от настолната лампа върху ръцете им, бялото сияние от прозореца; една пауза с променящи се и вечни сенки.

— Почти си мисля, че забравяте, че сте момиче.

Маргарет се изненада, стана й малко неприятно:

— На двайсет и девет съм — отбеляза тя. — Това не е съвсем момичешка възраст.

Мисис Уилкокс се усмихна.

— Какво ви кара да казвате това? Може би смятате, че съм нетактична и груба?

Маргарет поклати отрицателно глава.

— Исках да кажа, че съм на петдесет и една и че за мен вие… Прочетете го в някоя книга; не мога да изразявам ясно нещата.

— О, досещам се — неопитност. Искате да кажете, че не превъзхождам с нищо Хелън и въпреки това си позволявам да я съветвам.

— Да. Намерихте точната дума. Точно така — неопитност.

— Неопитност — повтори Маргарет със сериозен, но и весел глас. — Разбира се, трябва да науча всичко, абсолютно всичко, така както и Хелън. Животът е много труден и пълен с изненади. Във всеки случай съм научила това. Да бъдеш скромен и мил, да вървиш право напред, да обичаш хората вместо да ги съжаляваш, да помниш онези, които са по-долу — е, добре, човек не може да върши всички тези неща наведнъж за жалост, защото те са толкова противоречиви. Тогава се появява и представата за съотношение — да живееш според това съотношение. Не започвайте със съотношението. Само педантите правят това. Нека се наложи като последна възможност, когато по-добрите неща не са успели, а безизходното положение… Господи, аз започнах да проповядвам.

— Наистина, обяснихте чудесно трудностите в живота — каза мисис Уилкокс, като отдръпна ръката си към по-тъмните сенки. — Точно това бих искала и аз самата да кажа за тях.

[1] Не е дама (нем.). — Б.пр. ↑

Глава IX

Мисис Уилкокс не може да бъде обвинена, че е предложила на Маргарет много поучения за живота. А Маргарет, от друга страна, бе извадила на показ скромността и се бе престорила на неопитна, нещо, което не намираше в себе си. Справяше се с къщата повече от десет години; беше посрещала гости почти с изисканост; беше отгледала една очарователна сестра и отглеждаше брат. Навярно, ако опитността е нещо постижимо, тя я бе постигнала.

Въпреки това обедът, който тя даде в чест на мисис Уилкокс, не мина добре. Новата приятелка и „една-две очарователни личности“, които бяха поканени там, за да се запознаят с нея, не си подхождаха, и в атмосферата витаеше учтива обърканост. Нейните вкусове бяха прости, културните й познания слаби и тя не се интересуваше от Новия английски клуб по изкуствата, нито от границата между журналистика и литература, тема, подхваната като дивеч за преследване в разговора. Очарователните хора се втурнаха след нея с радостни викове, начело с Маргарет, и чак по средата на обеда стана ясно, че основният гост не бе взел участие в преследването. Нямаше обща тема. Мисис Уилкокс, чийто живот бе преминал в грижи за съпруг и синове, имаше много малко да каже на непознати, които никога не бяха живели така и годините им бяха наполовина на нейните. Умните приказки я плашеха и попарваха нейното деликатно въображение; в обществото те съответствуваха на автомобила, резки и бързи, а тя бе стиска сено, цвете. Два пъти се оплака от времето, два пъти критикува обслужването по влаковете по Главната северна линия. Те енергично се съгласяваха и хукваха по-нататък, а когато тя попита дали има новини от Хелън, домакинята бе прекалено заангажирана да намери място на Ротънстейн, за да може да отговори. Въпросът бе повторен:

— Надявам се, че сега сестра ви е на сигурно място в Германия.

Маргарет се въздържа и каза:

— Да, благодаря, получих писмо във вторник. — Но демонът на многословието бе в нея и в следващия момент тя отново продължи: — Едва във вторник, защото те живеят в Щетин. Познавате ли някого, който живее в Щетин?

— Не — каза сериозно мисис Уилкокс, докато съседът й, млад човек, дребен чиновник в Министерството на образованието, започна да обсъжда как биха изглеждали хора, които живеят в Щетин. Съществува ли такова нещо като щетинство? Маргарет продължаваше неудържимо:

— Хората в Щетин спускат стоките в кораби от надвиснали складове, поне нашите братовчеди правят това, но не са особено богати. Градът не е интересен, освен един часовник, който върти очи, и гледката към Одер, която наистина е нещо изключително. Мисис Уилкокс, вие сигурно ще се влюбите в Одер. Реката или по-скоро реките — там като че ли има десетки реки — са тъмносини, а долината, през която текат, е чудно зелена.

— Наистина! Това ще е много красива гледка, мис Шлегел.

— Това казвам и аз, но Хелън, която обърква нещата, каза не, тя е като музика. Водите на Одер са като музика. Трябвало да й напомня на симфонична поема. Онази част до кея е в си минор, ако си спомням правилно, но по-нататък нещата страшно се объркват. Има една крайно неясна тема в няколко гами едновременно, символизираща плитчини, и друга за плавателния канал и едно вливане в Балтийско море в до диез мажор, пианисимо.

— А каква е ролята на надвисналите складове? — попита мъжът, като се засмя.

— Те печелят много от това — отговори Маргарет и се върна неочаквано по нова следа. — Мисля, че е пресилено да се сравнява Одер с музиката, така смятате и вие, но надвисналите складове в Щетин възприемат красотата сериозно, а ние не правим така, обикновеният англичанин също, и презира всички, които не мислят като него. Така че не казвайте „Немците нямат вкус“, защото ще започна да крещя. Нямат. Но… но… такова чудовищно, но… Те възприемат поезията сериозно. Действително я възприемат сериозно.

— Има ли някаква полза от това?

— Да, да. Немецът е непрестанно нащрек за красотата. Може да я пропусне от глупост или да я изтълкува погрешно, но винаги кани красотата в своя живот и аз вярвам, че накрая тя ще влезе. В Хайделберг се запознах с един дебел ветеринарен лекар, чийто глас трепереше от ридания, когато рецитираше някаква сладникава поема. Толкова ми е лесно да се изсмея, аз, която никога не рецитирам стихове, добри или лоши, и не мога да запомня един ред от някое стихотворение, от който да се развълнувам. Кръвта ми ври, е, аз съм наполовина германка, така че отдайте го на патриотизма ми, когато слушам изисканото презрение на някой обикновен жител на Острова за тевтонски неща, били те Бьоклин или моя ветеринарен лекар. „О, Бьоклин — казват те, — той се стреми към красотата, той населва природата с богове твърде преднамерено.“ Естествено Бьоклин се стреми, защото желае нещо — красота и всички други неуловими дарове, които се носят по света. Така че неговите пейзажи не излизат сполучливи, за разлика от тези на Линдър.

— Не съм много сигурен дали съм съгласен. А вие? — обърна се той към мисис Уилкокс.

Тя отвърна:

— Мисля, че мис Шлегел обясни чудесно всичко. — И мраз попари разговора.

— О, мисис Уилкокс, кажете нещо по-приятно. Не е ли направо обидно да ви кажат, че сте обяснили чудесно всичко?

— Не исках да обидя никого. Вашите последни думи много ме заинтересуваха. Общо взето, хората като че ли не обичат много Германия. Отдавна исках да чуя какво би казал някой, който е на противното мнение.

— На противното мнение! Та тогава вие наистина не сте съгласна. Господи! Кажете ни вашето мнение?

— Нямам мнение. Но моят съпруг… — Гласът й се смекчи, мразът стана още по-лют. — … много малко се доверява на Континента и нашите деца са възприели неговото становище.

— На какво основание? Сигурно смятат, че Континентът е в упадък?

Мисис Уилкокс нямаше представа; тя почти не почти не обръщаше внимание на причините. Не беше интелектуална, нито дори внимателна и бе странно, че все пак оставяше впечатление на внушителност. Маргарет лавирайки с приятелите си между мисъл и изкуство съзнаваше тази индивидуалност, която превъзхождаше нейната собствена, и смаляваше онова, което те правят. Нямаше ожесточеност у мисис Уилкокс; нито дори критичност, беше мила и не изричаше нито една с неучтива или строга дума. И въпреки това тя и ежедневният живот не бяха на фокус: едната или другата страна бяха замъглени. А по време на обеда тя изглеждаше не на фокус повече от всеки друг път и по-близо до линията, която разделя всекидневния живот от другия, който може би е по-важен.

— Ще се съгласите ли обаче, че Континентът — струва ми се глупаво да се говори за „континент“, въпреки че в него има повече единство, отколкото в която и да е негова част и Англия. Англия е единствена. Вземете си още желе. Исках да кажа, че Континентът, за добро или за зло, се интересува от идеи. Там литературата и изкуството притежават в себе си онова, което можем да наречем чудатост на неизвестното, и устоява дори през упадъка и маниерниченето. Има повече свобода на действията в Англия, но за свобода на мисълта вървете в бюрократична Прусия. Хората там ще разискват със смирение жизненоважни проблеми, а ние тук се смятаме за прекалено възвишени, че дори с маша не щем да ги докоснем.

— Не искам да ходя в Прусия — каза мисис Уилкокс — дори за да видя оная интересна гледка, която описвахте. А що се отнася до разискване на нещата със смирение, аз съм прекалено стара. Ние нищо не разискваме в Хауардс Енд.

— Но би трябвало! — каза Маргарет. — Споровете поддържат жива къщата. Тя не може да съществува само от тухли и хоросан.

— Тя не може да съществува без тях — каза мисис Уилкокс, като неочаквано се залови за мисълта и за първи и последен път породи слаба надежда в гърдите на очарователните личности. — Не може да съществува без тях и понякога си мисля… Не, не бих могла да очаквам, че вашето поколение ще се съгласи, защото дори собствената ми дъщеря не е съгласна с мен по този въпрос.

— Оставете и нас, и нея! Кажете!

— Понякога мисля, че е по-разумно да се оставят действията и споровете на мъжете.

Настъпи кратко мълчание.

— Значи приемате, че аргументите срещу избирателното право на жените са изключително силни — каза едно момиче, седнало отсреща, като се наведе напред и си ронеше хляба.

— Така ли? Никога не съм разбирала аргументите. Единствено съм благодарна, че не съм принудена да гласувам.

— Но ние нямаме предвид гласуването, нали? — намеси се Маргарет. — Не се ли различаваме по нещо много по-голямо, мисис Уилкокс? Дали жените трябва да останат това, което са били от зората на историята, или, след като мъжете са отишли толкова далеч напред, дали и те могат да отидат малко напред. Аз казвам, че могат. Дори допускам биологична промяна.

— Не знам, не знам.

— Трябва да се връщам при моя надвесен склад — каза мъжът. — Ужасно държат на дисциплината.

Мисис Уилкокс също стана.

— Но заповядайте горе за малко. Мис Куестед свири. Обичате ли Макдауъл[1]? Не смятате ли, че в музиката си той пресъздава само две настроения? Ако наистина трябва да си вървите, ще ви изпратя. Няма ли да останете поне за кафето?

Излязоха от трапезарията, затвориха вратата след себе си и докато мисис Уилкокс си закопчаваше палтото, каза:

— Какъв интересен живот водите всички тук, в Лондон.

— Не, не е така — отвърна Маргарет с внезапно отвращение, — водим живот на бърборещи маймуни. Мисис Уилкокс… всъщност ние имаме нещо спокойно и устойчиво в основата. Действително го имаме. Всички мои приятели го имат. Не се преструвайте, че ви е харесал обедът, защото се отвратихте, но покажете ми, че ме извинявате, като дойдете още веднъж, но сама, или вие ме поканете у вас.

— Свикнала съм с млади хора — каза мисис Уилкокс и с всяка следваща дума, която тя изговаряше, очертанията на познатите неща се замъгляваха. — Чувам много приказки вкъщи, защото и ние каним много гости, както у вас. При нас има повече спорт и разговори за политика, но… Обедът много ми хареса, скъпа мис Шлегел, не се преструвам, само бих искала да мога да се включа по-пълно. От една страна, днес не се чувствувам особено добре. От друга, вие, по-младите хора, се движите толкова бързо, че това ме изумява. Чарлс е същият, Доли също. Но ние всички сме в едно и също положение — и млади, и стари. Никога не забравям това.

Останаха за миг умълчани. След това, с някакво новопородено чувство, си стиснаха ръцете. Разговорът внезапно секна, когато Маргарет се върна в трапезарията; приятелите й бяха говорили за нейната нова приятелка и я бяха отхвърлили като безинтересна.

[1] Второстепенен американски композитор от края на XIX и началото на XX в., автор главно на лирични пиеси. — Б.пр. ↑

Глава X

Минаха няколко дена.

Беше ли мисис Уилкокс от онези неудовлетворителни хора — има много такива, — които демонстрират близост, а после се отдръпват. Предизвикват интерес и чувства и непрекъснато въртят духовния живот около себе си. После се оттеглят. Когато е замесена физическа страст, има едно определено име за това поведение — флиртуване — и ако продължи прекалено много, става наказуемо от закона. Но никой закон, нито дори общественото мнение, не наказва онези, които кокетират с приятелството, въпреки че тъпата болка, която причиняват, чувството за неправилно насочено усилие и изчерпване може да стане не по-малко непоносимо. Беше ли тя една от тях?

Отначало Маргарет се страхуваше от това, защото с нетърпението на лондончанка искаше всичко да се уреди изведнъж. Нямаше доверие на периодите на спокойствие, които са толкова важни за истинския растеж. Жадувайки да впише мисис Уилкокс като приятелка, тя с молив в ръка бързаше с формалностите, а сега бързаше още повече, защото останалата част от семейството липсваше и случаят изглеждаше благоприятен. Но по-възрастната жена не трябваше да се подтиква да бърза. Тя отказваше да се приспособи към хората в Уикъм Плейс или да поднови спора за Хелън и Пол, които Маргарет би използувала като пряк път. Тя не бързаше или може би остави времето да покаже, а когато настъпи кризата, всичко беше готово.

Кризата започна с една покана: „Ще дойде ли мис Шлегел на покупки?“. Коледа наближаваше и мисис Уилкокс се чувствуваше закъсняла с подаръците. Прекарала бе още няколко дена в леглото и трябваше да навакса изгубеното време. Маргарет прие и в единайсет часа една мрачна утрин те потеглиха с файтон.

— Преди всичко — започна Маргарет — трябва да направим списък и да отмятаме имената. Леля ми винаги прави така, а тази мъгла може да се сгъсти всеки момент. Имате ли нещо предвид?

— Мисля, че би трябвало да отидем в Харъдс[1] или в магазините на Хеймаркет[2] — каза мисис Уилкокс доста безпомощно. — Там има всичко. Аз не съм добър купувач. Врявата така ме обърква, че сигурно леля ви е съвсем права — човек трябва да си направи списък. Вземете моя бележник и напишете името си в началото на страницата.

— Ура! — извика Маргарет, като го написа. — Колко мило от ваша страна, че започвате с мен — Но тя не искаше скъп подарък. Познанството им бе по-скоро странно, отколкото интимно и тя предчувстваше, че семейство Уилкокс ще възнегодува срещу разноски за странични хора, по-затворените семейства го правеха. Не искаше да я смятат за втора Хелън, готова да грабне с радост подаръци, след като не е могла да направи същото с млади мъже, нито пък да се изложи, като втора леля Джули на обидите на Чарлс. Известна строгост на държането би била най-подходяща и тя добави: — Наистина не искам коледен подарък. В действителност бих предпочела да не получа.

— Защо?

— Защото имам по-особени разбирания за Коледа. Защото имам всичко, което може да се купи с пари. Искам повече хора, а не повече предмети.

— Бих искала да ви подаря нещо, достойно за вашето познанство, мис Шлегел, в знак на благодарност за вашата любезност по време на тези две самотни седмици. Така се получи, че бях оставена сама и вие ме спасихте от мрачни мисли. Прекалено склонна съм към мрачно настроение.

— Ако е така — каза Маргарет, — ако наистина съм ви била полезна, което аз не знаех, не можете да ми се отплатите с нещо материално.

— Предполагам, че не мога, но човек би искал. Може би ще измисля нещо, докато обикаляме.

Името й остана начело на списъка, но нищо не бе написано срещу него. Редуваха магазин след магазин. Въздухът бе бял и прозрачен и когато слизаха, имаше метален вкус. Понякога преминаваха през мъглата на сиви парцали. Тази сутрин жизнеността на мисис Уилкокс бе намаляла и Маргарет бе тази, която се спираше на едно конче за това малко момиченце, на кукла негърче за онова, меден поднос за съпругата на пастора.

— Ние винаги даваме пари на прислугата.

— Така ли?

— Да, така е много по-лесно — отговори Маргарет, но почувства странното въздействие на невидимото върху материалното и видя от забравените ясли във Витлеем да изтича този поток от монети и играчки. Вулгарността властвуваше. Кръчмите, наред с обичайните си призиви срещу въздържателната реформа, канеха мъжете: „Запишете се в нашия клуб за коледната пуйка“ — една бутилка джин и т.н., или две, според абонамента. Голям плакат на жена в трико възвестяваше коледната пантомима и малки червени дяволчета, които се бяха появили отново тази година, преобладаваха върху коледните картички. Маргарет не беше болезнена идеалистка. Тя не желаеше да бъде спрян този порой от търговия и самореклама. Но поводът за всичко това я изпълваше с удивление всяка година. Колко от тези колебаещи се купувачи и изтощени продавачи схващаха, че ги обединява едно божествено събитие? Тя обаче го разбираше, стоейки извън него. Не беше християнка в общоприетия смисъл; не вярваше, че бог някога е работил между нас като млад занаятчия. Тези хора — или повечето от тях — го вярваха и ако ги принудеха, щяха да го потвърдят с думи. Но външното проявление на тяхната вяра бяха Риджънт Стрийт или Дръри Лейн, малко разплискана кал, малко похарчени пари, малко храна, сготвена, изядена и забравена. Неподходящо. Но кой публично ще изрази невидимото по подходящ начин? Всъщност личният живот протяга огледалото към вечността; личните взаимоотношения, и само те, са тези, които загатват за личността отвъд всекидневния ни образ.

— Не, общо взето, не обичам Коледа — заяви тя. — Тромаво и недодялано, но все пак наистина се доближава до „мир и любов“. Но с всяка година става по-непривлекателно.

— Така ли? Аз съм свикнала само със селските коледи.

— Ние обикновено сме в Лондон и вършим старателно всичко — коледни песни в Уестминстърското абатство, дълъг и скучен обед, също такава вечеря за прислугата, после коледно дърво и танци за бедните деца, като песните се изпълняват от Хелън. Гостната става чудесно за тази цел. Поставяме дървото в съседната стаичка и дръпваме една завеса, когато свещите са запалени и с огледалото отзад всичко изглежда чудесно. Бих искала да имаме такава стаичка и в другата ни къща. Разбира се, дръвчето трябва да бъде много малко и подаръците да не висят на него. Подаръците ги оставяме на нещо като скалист пейзаж от нагъната кафява хартия.

— Казахте нашата друга къща, мис Шлегел. Напускате ли Уикъм Плейс?

— Да, след две или три години, когато изтече договорът. Трябва да напуснем.

— Отдавна ли живеете там?

— Цял живот.

— Сигурно ще ви бъде тъжно да напуснете?

— Предполагам. Но сега все още не можем да го осъзнаем. Баща ми… — Тя млъкна, защото бяха стигнали книжарницата в Хеймаркет, а мисис Уилкокс искаше да поръча няколко лични поздравителни картички.

— Ако е възможно, нещо характерно. — Тя въздъхна. На гишето срещна своя приятелка, влязла там със същата цел, и заговори вяло с нея, пилеейки много време.

— Съпругът и дъщеря ми са на обиколка с автомобила. И Берта ли? Представете си какво съвпадение!

Маргарет, въпреки че не беше практична, можеше да блесне в такава компания. Докато те разговаряха тя прегледа един каталог с картички-образци и предостави една на вниманието на мисис Уилкокс. Мисис Уилкокс остана очарована — толкова оригинална думите така мили; тя ще си поръча сто от този вид и никога не ще успее достатъчно да се отблагодари. След това, точно когато продавачът записваше поръчката, тя каза:

— Вижте какво, ще почакам. Човек трябва добре да обмисли, затова ще почакам. Има доста време все още нали, и така ще мога да разбера мнението на Иви.

Върнаха се при файтона, след като пообиколиха още малко; когато се качиха, тя каза:

— Не може ли да се поднови?

— Моля? — попита Маргарет.

— Договорът, имам предвид договора.

— О, договора! За това ли мислите през цялото време? Много мило от ваша страна.

— Сигурно може да се направи нещо.

— Не може, цените се покачиха ужасно много. Имат намерение да събарят Уикъм Плейс и да строят жилища като вашето.

— Но това е ужасно!

— Собствениците са ужасни.

После тя разпалено каза:

— Чудовищно е, мис Шлегел, не е правилно. Нямах представа, че такава опасност е надвиснала над вас. Съчувствувам ви с цялото си сърце. Да ви откъснат от вашия дом, от бащиното ви огнище — това не трябва да се допуска. То е по-лошо и от смърт. По-скоро бих умряла, отколкото… О, бедните момичета! Може ли това, което наричат цивилизация, да бъде справедливо, ако хората не могат да умрат в стаята, в която са се родили? Скъпа моя, толкова съм натъжена…

Маргарет не знаеше какво да каже. Мисис Уилкокс беше преуморена от покупките и бе склонна към истерия.

— Веднъж Хауардс Енд бе на прага на събарянето. Това щеше да ме довърши.

— Хауардс Енд сигурно е много по-различна къща от нашата. Ние много си я обичаме, но в нея няма нищо особено. Както виждате, една обикновена лондонска къща. Лесно ще намерим друга.

— Така си мислите.

— Предполагам, че това отново се обяснява с липсата на опитност у мен — каза Маргарет, отклонявайки се от темата. — Не мога да кажа нищо, щом това е вашето становище, мисис Уилкокс. Бих искала да мога да се видя така, както вие ме виждате — като Bachficsh[3], съвсем ingenue[4]. Колко очарователно — много образована за моята възраст, но неспособна…

Мисис Уилкокс не позволи да бъде прекъсната.

— Елате с мен сега в Хауардс Енд — каза тя по-енергично от когато и да е. — Искам да я видите. Никога не сте я виждали. Искам да чуя какво ще кажете, защото успявате да намерите точните думи за всичко.

Маргарет се взря в безжалостния въздух, а после в умореното лице на своята компаньонка.

— По-късно с най-голямо удоволствие — продължи тя, — но днес времето едва ли е подходящо за такава експедиция, а и трябва да тръгнем, когато сме свежи. Къщата не е ли затворена, когато отсъствувате?

Не получи отговор. Мисис Уилкокс като че ли бе докачена.

— Може ли да дойда някой друг ден?

Мисис Уилкокс се наведе напред и почука на стъклото: „Връщаме се в Уикъм Плейс“ — бе нейното нареждане към кочияша. Маргарет бе поставена на място.

— Хиляди благодарности, мис Шлегел, за вашата помощ.

— Няма защо.

— Такова облекчение бе за мен да освободя мисълта си от тези подаръци, особено коледните картички. Възхитена съм от вашия избор.

На свой ред не получи отговор. На свой ред Маргарет бе докачена.

— Моят съпруг и Иви ще се върнат вдругиден. Ето защо ви завлякох да направим покупките днес. Останах в града главно за да пазарувам, но не успях да направя нищо, а сега той ми пише, че трябва да прекъснат обиколката си, времето е толкова лошо, а и клопките на полицията били ужасни — почти като в Съри. Нашият шофьор е толкова внимателен — съпругът ми смята, че е направо жестоко да се отнасят с тях като към хора, които карат като луди.

— Защо?

— Е, естествено той… не е такъв.

— Идвам до заключение, че е превишил допустимата скорост. Длъжен е да очаква, че ще бъде третиран като по-нисшите животни.

Мисис Уилкокс бе принудена да млъкне. Пътуваха към къщи с растяща неловкост. Градът не изглеждаше като божие творение, по-тесните улици потискаха като галерии на мина. Мъглата изобщо не пречеше на търговията, защото се стелеше високо и зад осветените витрини на магазините се виждаше, че вътре е пълно с купувачи. По-скоро това бе потъмняването на духа, който отстъпваше към себе си, за да открие вътре по-мъчителна тъма. Десетина пъти Маргарет бе почти готова да отвори уста и да заговори, но нещо я задушаваше. Почувствува се незначителна и нетактична, а разсъжденията й за Коледа ставаха все по-цинични. Мир? Може и да носеше нови дарове, но имаше ли един-единствен лондончанин, за когото Коледа да е мирна? Стремежът към сензация и претенциозността бяха погубили тази благословия. Доброжелателство? Беше ли видяла тя един пример за това в тълпите купувачи? Или в себе си? Не бе успяла да откликне на тази покана, просто защото бе малко странна и изпълнена с въображение — тя, която по рождение имаше право да подхранва въображението. По-добре да бе приела, да се бяха поизморили и двете по време на пътуването, отколкото студено да отговори: „Мога ли да дойда някой друг ден?“. Цинизмът й я напусна. Нямаше да има друг ден. Тази нереална жена никога повече нямаше да я покани.

Разделиха се при жилищните блокове. Мисис Уилкокс се прибра след задължителните любезности, а Маргарет наблюдаваше високата самотна фигура да се носи през фоайето към асансьора. Когато остъклената врата се затвори зад нея, Маргарет имаше чувството за затвор. Красивата глава изчезна първа, все още заровена в маншона, последвана от дългата стелеща се пола… Една изключителна жена, която не се поддаваше на определения, се издигаше към небесата като дух в бутилка. И към какви небеса — свод като в ада; катранено чер, от който се спускаха сажди.

На обед брат й, като видя, че е настроена да мълчи, настоя да говорят. Тиби не беше с лош нрав, но още от детството му нещо го подтикваше да върши нежеланото и неочакваното. Днес той разказа надълго и нашироко за училището, което от време на време посещаваше. Разказът му бе интересен и преди тя често бе настоявала да научи нещо, но днес не можеше да се съсредоточи, защото мисълта й бе насочена към невидимото. Разбра, че мисис Уилкокс, въпреки че бе любяща съпруга и майка, имаше една-единствена страст в живота — своя дом — и че мигът, в който поканеше приятел да сподели тази страст, бе тържествен. Отговорът „друг път“ бе отговор на глупак. „Друг път“ бе отговор за тухлите и хоросана, а не за тази светая светих, в която бе превърнат Хауардс Енд. Любопитството й бе умерено. За да го задоволи, тя бе чула през лятото повече от достатъчно. Деветте прозореца, лозата и планинският бряст не събуждаха у нея приятни асоциации и тя би предпочела да прекара следобеда на концерт. Но въображението надделя. Докато брат й многоглаголствуваше, тя реши да отиде, на всяка цена, и да накара и мисис Уилкокс да отиде. Когато обедът свърши, тя се запъти към нейния апартамент.

Мисис Уилкокс току-що бе заминала за една нощ.

Маргарет каза, че няма нищо, забърза надолу по стълбите и нае файтон до Кингс Крос. Беше убедена, че приключението е важно, въпреки че би я затруднило да обясни защо. Това бе въпрос на лишаване от свобода и бягство и въпреки че не знаеше разписанието на влака, тя се взря в часовника на Сейнт Панкрас.

После часовникът на Кингс Крос изскочи пред погледа й, втора луна на това пъклено небе, и файтонът й спря на гарата. Имаше влак за Хилтън след пет минути. Във възбудата си купи билет само за отиване. Точно в този момент един тържествен и щастлив глас я поздрави и й благодари.

— Ще дойда, ако все още е възможно — каза Маргарет като се смееше нервно.

— Вие идвате да преспите, скъпа. Сутрин моят дом е най-красив. Идваш, за да останеш. Не мога да ти покажа както трябва моята ливада, освен при изгрев-слънце. Тези мъгли… — Тя посочи покрива на гарата. — … никога не се разпростират надалеч. Бих казала, че в Хартфордшир хората се пекат на слънце и вие никога няма да съжалявате, че сте отишли там.

— Никога не ще съжалявам, че съм тръгнала с вас.

— Все същото е.

Тръгнаха по дългия перон. Далеч в края му стоеше влак, който се бореше с тъмнината навън. Не можаха да стигнат до него. Преди въображението да успее да победи, се чуха викове: „Мамо! Мамо!“ и едно момиче с гъсти вежди изскочи от чакалнята на гарата и сграбчи мисис Уилкокс за ръката.

— Иви! — ахна тя. — Иви, мила…

Момичето извика:

— Татко! Ела! Погледни кой е тук.

— Иви, скъпото ми дете, защо не сте в Йоркшир?

— Не… катастрофирахме… всичко се промени… татко идва.

— Рут! — възкликна Уилкокс, приближавайки се. — Какво, за бога, правиш тук, Рут?

Мисис Уилкокс се бе овладяла.

— Хенри, скъпи… каква чудесна изненада… Но нека ви представя… не, мисля, че познавате мис Шлегел.

— Да, да — отвърна той не много заинтересован. — Но кажи ми как си, Рут?

— Отлично — отвърна весело тя.

— И ние, така беше и нашият автомобил, когато летяхме по шосе А1 до Рипън, но отнякъде се появиха оня нещастен кон и каруцата, които един глупак каруцар…

— Мис Шлегел, нашата малка разходка ще остане за друг ден.

— Казвах, че оня глупак каруцар, както и самият полицай призна…

— Друг ден, мисис Уилкокс. Разбира се.

— Но тъй като сме застраховани срещу вреди и загуби на трети лица, това няма кой знае какво значение…

— Каруцата и автомобилът бяха точно под прав ъгъл…

Гласовете на щастливото семейство се чуваха надалеч. Маргарет остана сама. Никой не се нуждаеше от нея. Мисис Уилкокс излезе от Кингс Крос между съпруга и дъщеря си, като слушаше и двамата.

[1] Универсален магазин. — Б.пр. ↑

[2] Квартал в Лондон. — Б.пр. ↑

[3] Девойче (нем.). — Б.пр. ↑

[4] Наивна, простодушна (фр.). — Б.пр. ↑

Глава XI

Погребението свърши. Файтоните се източиха през меката пръст и останаха само бедните. Те се приближиха до прясно изкопания гроб и хвърлиха последен поглед към ковчега, вече почти скрит под лопатите пръст. Сега бе техният миг. Повечето бяха жени от родното място на покойната, на които бяха раздадени черни дрехи според нарежданията на мистър Уилкокс. Чисто любопитство бе довело другите. Те тръпнеха от възбуда пред смъртта, пред внезапната смърт, и стояха на групи или се движеха между гробовете като капки мастило. Синът на една от тях, дървар, бе кацнал високо над главите им и кастреше един от гробищните брястове. От мястото, където седеше, той можеше да види селото Хилтън, нанизано на Северното шосе, с неговите сраснали се предградия; залеза отвъд, в алено и оранжево, който му намигаше под вежди от сиво; черквата; насажденията, а зад гърба му оставаше естественият селски пейзаж от ниви и ферми. Но и той лакомо въртеше събитието из устата си като бонбон. Опита се да обясни на майка си долу всичко, което бе почувствувал, когато видя да се приближава ковчегът — как не можел да остави работата си, а не искал да продължи; как за малко не беше паднал от дървото, толкова бил разстроен; враните грачеха и нищо чудно — като че ли и те знаеха. Майка му твърдеше, че и тя притежава качества на ясновидка — наблюдавала бе от известно време странно изражение у мисис Уилкокс. Лондон беше виновен за нещастието, твърдяха други. Тя бе добра, баба й също беше такава — по-обикновена жена, но много добра. Ех, отиваха си старите нрави. Мистър Уилкокс, и той бе добър. Отново и отново се връщаха на темата, еднообразно, но с възбуда. Погребението на един богат човек за тях бе това, което е погребението на Алцест или Офелия за образованите. То олицетворяваше изкуството; макар и откъснато от живота, то увеличаваше житейските ценности, а те жадно го наблюдаваха.

Гробарите поддържаха една скрита линия на неодобрение — не обичаха Чарлс; сега не беше време да се говори за такива неща, но те не обичаха Чарлс Уилкокс — гробарите свършиха своята работа и натрупаха отгоре венците и кръстовете. Слънцето залязваше над Хилтън — сивите вежди на вечерта пламнаха за миг и бяха разсечени с едно алено намръщване. Бъбрейки тъжно помежду си, опечалените се изнизаха през покритата порта на черковния двор, и прекосиха алеите с кестени, които водеха към селото. Младият дървар остана още малко, пазеше равновесие над тишината и се полюляваше ритмично. Накрая клонът се прекърши под триона му. Със сумтене той слезе, мислите му не се спираха вече на смъртта, а на любовта, защото щеше да се жени. Спря се, когато минаваше покрай пресния гроб; сноп златисти хризантеми бяха привлекли погледа му. „Не би трябвало да носят такива шарени цветя по погребенията“ — помисли си той. Направи няколко тежки стъпки, отново спря, погледна крадешком в здрача, обърна се, изтръгна една хризантема и я скри в джоба си.

След него настана абсолютна тишина. Къщичката, която граничеше с гробището, бе празна, а наоколо нямаше друга. Час след час картината на погребението оставаше ненаблюдавана. От запад над нея се носеха облаци или черквата приличаше на кораб с високо издигнат нос, направляван заедно с целия си екипаж към безкрайността. Към сутринта въздухът захладня, небето се проясни, повърхността на земята се втвърди и заблещука над положените там покойници. Дърварят, завръщащ се след една нощ, изпълнена с радости, си мислеше: „Тези лилии, тези хризантеми — жалко, че не ги взех всичките“.

Горе, в Хауардс Енд, се опитваха да закусват. Чарлс и Иви бяха седнали в трапезарията с мисис Чарлс. Баща им, който не можеше да понася никого, закусваше горе. Той страдаше жестоко. Болката го връхлиташе на спазми, като че бе физическа, и дори когато се канеше да закуси, очите му все се изпълваха със сълзи и той слагаше настрани недокоснатия залък.

Той помнеше спокойната доброта на своята съпруга от трийсет години. Нищо конкретно, не ухажване или ранен възторг, само тази неизменна добродетел, която му се струваше най-благородното качество у жената. Толкова много жени са капризни, позволявайки си странни пориви на страст и лекомисленост. Но не и неговата съпруга. Година след година, лете и зиме, като съпруга и майка тя винаги оставаше една и съща, той винаги й се бе доверявал. Нейната нежност! Нейната невинност! Чудната невинност, която тя притежаваше като дар от бога. Рут не познаваше порочността и благоразумието на света повече от цветята в градината си или тревата на ливадата си. Представата й за бизнеса: „Хенри, защо хората, които имат достатъчно пари, се мъчат да натрупат още?“. Представата й за политиката: „Сигурна съм, че ако майките от различните народи могат да се срещнат, няма да има повече войни“. Представата й за религията — о, това бе един облак, но облак, който бе преминал. Тя произхождаше от квакерско семейство, а той и неговото семейство, по-рано сектанти, сега принадлежаха към англиканската църква. Проповедите на пастора отначало я отблъскваха и тя бе изразила желание за „повече вътрешна светлина“, като добавяше: „не толкова за мен, колкото за бебето“ (Чарлс). Вътрешната светлина сигурно я бе озарила, защото той не я чу да се оплаква през следващите години. Отгледаха трите си деца без спорове. Никога не се бяха карали.

Сега тя лежеше под земята. И като че ли за да направи своето оттегляне от света още по-горчиво, тя си бе отишла малко тайнствено, което не й беше присъщо. „Защо не ми каза, че знаеш за това?“ — изстена той, а нейният слаб глас бе отвърнал: „Не исках, Хенри… може и да съм сгрешила, а всеки мрази болестите“. Това ужасно нещо му бе съобщено от един непознат лекар, при когото тя се бе прегледала, докато той отсъствуваше от града. Беше ли честно? Без да му обясни всичко, тя бе починала. Не беше хубаво от нейна страна и сълзи бликнаха от очите му, колко дребно беше това! Единственият път, когато го бе измамила през тези трийсет години.

Скочи на крака и погледна през прозореца, защото Иви бе влязла с писмата, а той не можеше да погледне никого в очите. О, да, тя бе добра жена, бе твърда. Избра съзнателно тази дума. За него твърдостта включваше всички добродетели.

Самият той, взирайки се в студената градина, внушаваше с вида си твърдост. Лицето му не беше ъглесто като това на сина му и, наистина брадичката, въпреки че беше твърдо изразена, се отдръпваше леко навътре, а устните, неясно очертани, бяха покрити с мустаци. Но нямаше външни белези на слабост. Очите, въпреки че бяха способни на доброта и приятелство, макар зачервени в момента от сълзи, бяха очи на човек, на когото не може да се заповядва. Челото също бе като на Чарлс. Високо и открито, мургаво и ненабраздено, рязко преминаващо към слепоочията и черепа, създаваше впечатление за бастион, който защитава главата му от света. Понякога то приличаше на бяла стена. Беше живял зад нея, невредим и щастлив, петдесет години.

— Пощата пристигна, татко — каза сковано Иви.

— Благодаря, остави я там.

— Хубава ли беше закуската?

— Да, благодаря.

Момичето погледна стеснително него и подноса. Не знаеше какво да направи.

— Чарлс пита искаш ли „Таймс“?

— Не, ще го прочета по-късно.

— Позвъни, ако искаш нещо, татко.

— Имам всичко, от което имам нужда.

След като отдели личните писма от циркулярните, тя се върна в трапезарията.

— Татко не е хапнал нищо — каза тя, като сядаше с набръчкано чело зад самовара.

Чарлс не отговори, но след миг се втурна по стълбите нагоре, отвори вратата и каза:

— Виж какво, татко, трябва да ядеш, знаеш, че трябва. — И очаквайки отговора, който не дойде, той се измъкна навън. — Мисля, че първо ще си прочете писмата — каза уклончиво той. — Бих казал, че след това ще продължи със закуската. — После взе „Таймс“ и известно време не се чуваше никакъв звук, освен почукването на чаша в чинийка и нож в чиния.

Бедната мисис Чарлс стоеше между мълчаливите си роднини, ужасена от хода на събитията, а и малко отегчена. Тя бе незначително дребно същество и го знаеше. Една телеграма я бе запратила от Неапол към смъртното ложе на някаква жена, която тя едва познаваше. Една дума на съпруга й я бе потопила в траур. Искаше да тъгува и вътре в себе си, но би желала мисис Уилкокс, щом като е била обречена да умре, да беше умряла преди сватбата, защото тогава от нея щеше да се очаква далеч по-малко. Ронейки хляба си и прекалено притеснена да поиска масло, тя остана почти неподвижна, благодарна все пак и на това, че свекърът й закусва горе. Накрая Чарлс проговори:

— Не беше нужно да кастрят онези брястове вчера — каза той на сестра си.

— Не, разбира се.

— Ще трябва да го взема под внимание — продължи той. — Изненадан съм, че пасторът го допусна.

— Може би не е разрешил той.

— А кой?

— Собственикът на имението.

— Невъзможно.

— Масло, Доли?

— Благодаря ти, Иви, скъпа… Чарлс?

— Да, скъпа?

— Не знаех, че могат да се кастрят брястовете. Мислех, че само върбите се кастрят.

— О, не, и брястовете се кастрят.

— Тогава защо не би трябвало да се кастрят брястовете на гробището? — Чарлс леко се намръщи и се обърна отново към сестра си.

— И друго. Трябва да говоря с Чокъли.

— Да, да, трябва да се оплачеш на Чокъли.

— Не е редно да казва, че не е отговорен за онези хора. Отговорен е.

— Да, разбира се.

Братът и сестрата не бяха безчувствени. Говореха по този начин отчасти защото желаеха Чокъли да бъде на нужната висота, едно полезно желание посвоему, отчасти защото избягваха емоционалния подход, в живота. Всички Уилкоксови постъпваха така. Той не им се струваше от изключителна важност. Или може би, както предполагаше Хелън, те разбираха важността му, но се страхуваха от него. Ужас и пустота това човек можеше да съзре в дълбочината. Те не бяха безчувствени и станаха от масата с болка в сърцата. Майка им никога не бе идвала на закуска. В другите стаи и особено в градината те чувствуваха липсата й най-силно. Когато Чарлс отиде към гаража, на всяка крачка си спомняше жената, която го бе обичала и която винаги щеше да му липсва. Какви битки бе водил той с нейния благ консерватизъм! Колко мразеше тя нововъведенията и въпреки това колко предано ги бе приемала! Той и баща му — колко трудности бяха имали, за да построят този гараж! С какви трудности я бяха убедили да им отстъпи мястото, което обичаше повече от градината! Лозата — тя бе отстоявала своето мнение за лозата. Все още тежеше на южната стена със сухите си клонки. Същото бе и с Иви, докато разговаряше с готвача. Въпреки че можеше да се заеме с работата на майка си вътре в къщата, така както един мъж би се заел с нея навън, тя чувствуваше, че нещо изключително бе напуснало живота й. Тяхната скръб, макар и не така силна като на баща им, произхождаше от по-дълбоки корени, защото една съпруга може да бъде заменена, но една майка — никога.

Чарлс щеше да отиде в службата си. Имаше съвсем малко работа в Хауардс Енд. Съдържанието на завещанието, оставено от майка им, бе отдавна известно. Нямаше наследства, нито годишна рента, нищо от посмъртната суетня, с която някои покойници удължават съществуването си. Доверявайки се на съпруга си, тя му бе оставила безусловно всичко. Не беше богата — къщата бе цялата й зестра и след време щеше да мине в притежание на Чарлс. Акварелите и мистър Уилкокс възнамеряваше да запази за Пол, а Иви щеше да получи бижутата и дантелите. Колко лесно се бе измъкнала тя от живота! Чарлс си помисли, че такова отношение заслужава похвала, въпреки че самият той нямаше намерение да го възприеме, докато Маргарет би видяла в него едно почти престъпно безразличие към земната слава. Скептицизмът, не повърхностният скептицизъм, който ръмжи и се подиграва, а скептицизмът, който върви ръка за ръка с вежливостта и деликатността — това бе тонът на завещанието на мисис Уилкокс. Тя не желаеше да безпокои хората. След като това бе доведено до край, земята можеше да студенее над нея завинаги.

Не, Чарлс нямаше какво да чака. Не можеше да продължи сватбеното си пътешествие, затова щеше да отиде в Лондон и да работи — чувствуваше се прекалено нещастен да се мотае тук. Той и Доли щяха да използуват мебелирания апартамент, докато баща му живее спокойно на село с Иви. Можеше също да държи под око своята малка къщичка, боядисана и украсена за него в едно от предградията в Съри, в която се надяваше да се настани малко след Коледа. Да, след обеда щеше да отиде с новия си автомобил, а прислугата от града, която бе дошла за погребението, щеше да пътува с влака.

Намери шофьора на баща си в гаража, каза „Добро утро“, без да го погледне в лицето, и навеждайки се над колата, продължи:

— Хей! Някой е карал новата ми кола!

— Така ли, сър?

— Да — каза Чарлс и лицето му пламна, — а който я е карал, не я е почистил добре, има кал по оста. Почисти я.

Шофьорът отиде за парцали, без да каже дума. Беше грозен като смъртта — не че това му пречеше да работи при Чарлс, който не мислеше, че на един мъж му трябва някакво обаяние, бързо се бе отървал от малкото италианско зверче, което заемаше мястото преди.

— Чарлс — след него подтичваше през скрежа съпругата му, изящна черна колона с пищна траурна шапка като капител над дребното й личице.

— Един момент, зает съм. Е, Крейн, как мислиш, кой го е карал?

— Не знам, сър, наистина не знам. Никой не го е карал, откакто съм се върнал, но все пак цели две седмици ме е нямало, докато бях с другата кола в Йоркшир.

Калта лесно се сваляше.

— Чарлс, баща ти е слязъл долу. Нещо се е случило. Иска веднага да се върнеш в къщи. О, Чарлс!

— Почакай, скъпа, почакай за минута. Кой държеше ключа от гаража, докато те нямаше, Крейн?

— Градинарят, сър.

— Да не искаш да кажеш, че старият Пени може да кара автомобил?

— Не, сър, никой не е изкарвал автомобила, сър.

— Тогава как ще обясниш, че има кал по оста?

— Не мога, сър, наистина не мога, сър, за времето, докато бях в Йоркшир. Вече няма кал, сър.

Чарлс беше раздразнен. Този човек го правеше на глупак и ако сърцето му не беше изпълнено със скръб, той щеше да докладва на баща си. Но сега не беше време за оплаквания. Нареди автомобилът да бъде готов за следобеда и тръгна с жена си, която през цялото време разказваше някаква несвързана история за някакво писмо и някаква мис Шлегел.

— Е, Доли, вече мога да ти обърна внимание. Мис Шлегел? Какво иска тя?

Когато хората пишеха писма, Чарлс винаги питаше какво искат. Необходимостта бе за него единствената причина за всяко действие. А въпросът в този случай бе правилен, защото жена му отговори:

— Иска Хауардс Енд.

— Хауардс Енд? Крейн, не забравяй да сложиш резервното колело.

— Няма, сър.

— Внимавай да не забравиш, защото… хайде, малка женичке. — Когато се скриха от погледа на шофьора, той я прегърна през кръста и я притисна към себе си. Всичките му чувства и половината внимание — с това я даряваше той в техния щастлив съпружески живот.

— Но ти не слушаш, Чарлс…

— Какво има…

— Непрекъснато ти повтарям — Хауардс Енд. Мис Шлегел я е наследила.

— Какво е наследила? — попита Чарлс, като я пусна. — За какво говориш, по дяволите?

— Виж какво, Чарлс, ти ми обеща да не казваш тези ужасни…

— Слушай какво, нямам настроение за глупости. И съвсем не му е сега времето за това.

— Казвам ти… и непрекъснато ти го повтарям… мис Шлегел… наследила я е… майка ти я е оставила на нея… и това, което ви остава, е да се изнесете.

— Хауардс Енд?

— Хауардс Енд! — изкрещя тя, като го имитираше и в този момент Иви изскочи от храстите.

— Доли, върни се веднага. Баща ми е много ядосан от теб. Чарлс — тя се удари лошо, — върви веднага вътре при татко. Получил е писмо, което е ужасно.

Чарлс затича, после се овладя и закрачи тежко по посипаната с чакъл пътека. Там беше къщата — деветте прозореца, неплодородната лоза. Възкликна: „Отново Шлегелови“, а като че ли да допълни целия хаос, Доли каза:

— О, не, старшата сестра на болницата е писала вместо нея.

— Влизайте и тримата! — кресна баща му, вече раздвижен. — Доли, защо не ми се подчинихте?

— О, мистър Уилкокс…

— Казах ви да не отивате до гаража. Чух ви всички като викахте из градината. Не мога да го позволя. Влизайте.

Той стоеше на верандата, преобразен, с писма в ръка.

— В трапезарията, всички. Не бива да обсъждаме лични неща пред слугите. Ето, Чарлс, вземи, прочети ги. Виж какво можеш да разбереш.

Чарлс взе двете писма и ги прочете, като спазваше последователност. Първото бе придружителна бележка от старшата сестра. Мисис Уилкокс бе пожелала, когато свърши погребението, тя да изпрати приложеното. Приложеното — то беше лично от майка му. Тя бе написала:

„До моя съпруг. Бих искала мис Шлегел (Маргарет) да получи Хауардс Енд.“

— Предполагам, че ще обсъдим това — рече той, зловещо спокоен.

— Естествено. Идвах при теб, когато Доли…

— Добре, нека седнем.

— Ела, Иви, нека не губим време, седни.

Седнаха мълчаливо около масата. Събитията от вчера, по-скоро от тази сутрин, внезапно изчезнаха в миналото, така далечно, сякаш едва ли са живели в него. Чуваше се тежко дишане. Успокояваха се. Чарлс, за да им придаде още твърдост, прочете приложението гласно:

— Бележка с почерка на майка ми, в плик, адресиран до баща ми, запечатан. Вътре: „Бих искала мис Шлегел (Маргарет) да наследи Хауардс Енд“. Няма дата, нито подпис. Изпратено чрез старшата сестра на оная болница. Сега въпросът е…

Доли го прекъсна:

— Искам да кажа, че тази бележка не е законен документ. Къщите трябва да се наследяват чрез адвокат, Чарлс, сигурна съм.

Съпругът й строго сви устни. Малки издутини се появиха точно пред ушите му един признак, към който тя не се беше научила още да се отнася с внимание, а попита дали може да види бележката. Чарлс погледна баща си за разрешение, който рече разсеяно: „Дай й я“. Тя я грабна и веднага възкликна:

— Ха, та тя е написана с молив. Ето. Документ, написан с молив, не се счита за официален.

— Знаем това, Доли — заговори мистър Уилкокс иззад крепостта, с която се бе обградил. — С това сме наясно. Юридически ще бъда оправдан, ако я скъсам и я хвърля в огъня. Разбира се, скъпа моя, ние те считаме за член от нашето семейство, но ще бъде по-добре, ако не се намесваш в неща, които не разбираш.

Чарлс, раздразнен и от баща си, и от съпругата си, повтори: „Въпросът е…“. Той разчисти място на масата от чиниите и ножовете, останали след закуската, така че да може да си драска по покривката.

— Въпросът е дали мис Шлегел, по време на двете седмици, когато всички сме отсъствували, дали тя, без да има право… — Той спря.

— Не мисля така — каза бащата, чиято природа бе по-благородна от тази на сина.

— Не мислиш какво?

— Че тя би могла… че това е случай на незаконно въздействие. Не, според мен въпросът е… болестното състояние по времето, когато го е писала.

— Татко, ако искаш, консултирай се със специалист, но аз не признавам, че това е почеркът на майка ми.

— Как, та ти току-що каза, че е! — извика Доли.

— Няма значение, че съм го казал — избухна той, — а ти си дръж езика.

Бедната малка съпруга почервеня при тези думи и като извади кърпичката си от джоба, пророни няколко сълзи. Никой не я забеляза. Иви се мръщеше като ядосано момче. Двамата мъже постепенно приемаха вид, като че ли се намираха в заседателна зала. И двамата се чувствуваха най-добре като членове на комитет. Не допускаха грешката да боравят с човешките дела, взети като цяло, а точка по точка, съвсем конкретно. Въпросът, който стоеше сега пред тях, беше калиграфията и към него насочиха те усилията на добре обучените си мозъци. Чарлс след кратко колебание призна, че почеркът е автентичен и преминаха на следващата точка. Това бе най-добрият, а може би единственият начин да се избегнат чувствата. Те бяха присъщи на средния човек и ако бяха разгледали бележката като цяло, това щеше да ги направи нещастни или да ги подлуди. Емоционалното съдържание оставаше на заден план, когато я разглеждаха точка по точка, и всичко вървеше гладко. Часовникът цъкаше, въглищата пламтяха по-силно и се бореха за надмощие с бледото сияние, което струеше през прозорците. Незабелязано, слънцето бе завзело своето небе, а сенките на дърветата, необикновено плътни, падаха като алени бразди през покритата със скреж морава. Беше великолепна зимна утрин. Фокстериерът на Иви, който минаваше за бял, сега бе само едно мръсносиво куче, толкова наситена бе чистотата, която го заобикаляше. Фокстериерът бе опозорен, но косовете, които преследваше, блестяха с арабското си черно, защото всички обикновени цветове на живота се бяха променили. Вътре часовникът отброи десет с дълбок и поверителен тон. Други часовници го потвърдиха и разговорът приближи своя край.

Не е необходимо да продължаваме. По-скоро сега е моментът, когато наблюдателят трябва да излезе напред. Трябваше ли Уилкоксови да предоставят дома си на Маргарет? Аз мисля, че не. Молбата беше прекалено неубедителна. Не беше и законно; написано бе по време на болест и под влиянието на внезапно приятелство; противоречеше с намеренията на покойната в миналото, беше в противоречие с нейния характер. За тях Хауардс Енд беше къща; не можеха да знаят, че за нея това бе един дух, за когото тя търсеше духовен наследник. И още една крачка в тези мъгли, не можеха ли те да решат още по-добре, отколкото предполагаха? Правдоподобно ли беше, че притежанията на духа изобщо могат да бъдат завещани? Има ли душата потомство? Един бряст, една лоза, стиска сено, покрито с роса — може ли страстта по тези неща да бъде предадена там, където няма кръвна връзка? Не, Уилкоксови не можеха да бъдат обвинявани. Проблемът бе прекалено огромен, а те не можеха дори да го схванат. Не, естествено и правилно е след необходимото разискване те да скъсат бележката и да я хвърлят в камината на трапезарията. Практичният моралист би ги оправдал напълно. Този, който се стреми да погледне по-дълбоко, може да ги оправдае — почти. Но остава един неоспорим факт. Те пренебрегнаха една лична молба. Жената, която бе починала, им бе казала: „Направете това“, а те отвърнаха: „Няма да го направим“. Това, което се случи, имаше особено болезнено отражение върху тях. Скръбта допълзя до съзнанието и задълба там неуморно. Вчера те скърбяха: „Тя беше любяща майка, вярна съпруга — ние заминахме, тя не обърна никакво внимание на здравето си и почина“. Днес си мислеха: „Тя не бе така вярна, така любяща, както си мислехме“. Желанието за повече вътрешна светлина бе намерило накрая своя израз. Невидимото се бе сблъскало с видимото и единственото, което можеха да кажат, бе: „Предателство“. Мисис Уилкокс бе постъпила предателски към семейството, към законите на собствеността, към собствената си дума, и то в документ. Как може да си е помислила, че Хауардс Енд ще бъде предадена на мис Шлегел? Трябваше ли нейният съпруг, на когото тя законно принадлежеше, да я прехвърли просто като подарък? Трябваше ли гореспоменатата мис Шлегел да получава пожизнена рента от нея или да я притежава напълно? Нямаше ли да има компенсация за гаража и другите подобрения, които те бяха направили, като са предполагали, че всичко ще бъде тяхно някой ден? Предателство! Предателство и глупост! Когато смятаме, че покойните са и коварни, и глупави, ние сме близо до примирение с мисълта, че те са напуснали света. Тази бележка, написана с молив, предадена чрез старшата сестра, бе както неделова, така и жестока и изведнъж понижи оценката на жената, която я бе изпратила.

— Е, добре — каза мистър Уилкокс, като стана от масата. — Не бих си и помислил, че това е възможно.

— Мама не може да е искала това — каза Иви, като все още се мръщеше.

— Невъзможно, момичето ми, разбира се, че не.

— Мама толкова вярваше в прадедите, съвсем не й беше в характера да остави нещо на някой външен човек, който никога не ще го оцени.

— Цялата работа не е в неин стил — заяви той. — Ако мис Шлегел бе бедна, ако имаше нужда от къща, можех донякъде да я разбера. Но тя има собствена къща. Защо ще иска друга? Няма да има никаква полза от Хауардс Енд.

— Това времето ще покаже — измърмори Чарлс.

— Как? — попита сестра му.

— Навярно тя знае — мама ще й е казала. Тя ходи два или три пъти в болницата. По всяка вероятност чака развитието на нещата.

— Каква ужасна жена. — И Доли, която се бе съвзела, извика: — Та тя може би идва вече да ни изхвърли оттук.

Чарлс я успокои.

— Нека опита — каза зловещо той. — Тогава ще си има работа с мен.

— И с мен — повтори баща му, който се чувствуваше твърде пренебрегнат. Чарлс бе наистина внимателен — бе поел цялата работа по погребението, каза му да закуси, но момчето, като порасна, стана малко диктатор и с прекалена готовност си присвояваше поста на председател. — Мога да се справя с нея, ако дойде, но тя няма да дойде. Малко си несправедлив към мис Шлегел.

— Обаче онази история с Пол бе достатъчно възмутителна.

— Не искам да чувам нищо повече за историята с Пол, Чарлс, както казах навремето, а и това е съвсем отделно от случилото се сега. Маргарет Шлегел бе натрапчива и досадна през тази ужасна седмица и всички ние страдахме от нея, но бога ми, тя е честна. Тя не е в тайно споразумение със старшата сестра. Абсолютно съм сигурен в това. Нито с лекаря, и в това съм сигурен. Не крие нищо от нас, защото до днес знаеше толкова, колкото и самите ние. И тя като нас е подведена. — Той спря за миг. — Виж какво, Чарлс, в своята ужасна болка бедната ти майка ни постави всички в неестествено положение. Пол нямаше да напусне Англия, ти нямаше да отидеш в Италия, нито Иви и аз в Йоркшир, ако сме знаели. Е, положението на мис Шлегел е същото като нашето. Но в крайна сметка тя излезе сравнително добре от положението.

Иви каза:

— Но онези хризантеми…

— Или въобще идването й на погребението — продължи Доли.

— Защо да не дойде? Тя има право, а и стоеше отзад с жените от Хилтън. Цветята… сигурно ние не бихме пратили такива цветя, но за нея, Иви, вероятно изглеждат подходящи, защото може би има такъв обичай в Германия, който ти не знаеш.

— О, забравих, че тя не е истинска англичанка — извика Иви. — Това обяснява много неща.

— Тя е космополит — каза Чарлс, като си погледна часовника. — Признавам, че имам зъб на космополитите. Мой недостатък без съмнение. Не мога да ги търпя, а немецът космополит е върхът на всичко. Ето това е. Искам да изтичам и да поговоря с Чокъли. Един велосипед ще ми свърши работа. А между другото бих искал да поговориш с Крейн някои път. Сигурен съм, че е карал новия ми автомобил.

— Повредил ли е нещо?

— Не.

— В такъв случай няма да му правя забележка. Не си струва да се караме.

Понякога мненията на Чарлс и баща му не съвпадаха. Но винаги се разделяха с пораснало уважение един към друг и всеки от тях нямаше нужда от по-смел другар, когато бе необходимо да се пропътува покрай чувствата. Така и моряците на Одисей минали край сирените, след като си запушили един на друг ушите с вълна.

Глава XII

Не беше необходимо Чарлс да се безпокои. Мис Шлегел никога не бе чула за странното желание на майка му. Щеше да научи за него след години, когато бе устроила живота си по различен начин и това щеше да й послужи като крайъгълен камък в градежа. Умът й бе зает с други мисли сега, а тя би го отхвърлила като приумица на болен човек.

Тя се разделяше с тези Уилкоксови за втори път. Пол и майка му, вълничка и голяма вълна, бяха залели живота й и се бяха отдръпнали завинаги. Вълничката не бе оставила следи подире си; голямата вълна бе довлякла в краката й късчета от неизвестното. Любопитен търсач, тя остана за малко на брега на морето, което казва толкова малко, но все пак казва нещо, и наблюдаваше отстъплението на този последен огромен отлив. Приятелката й бе изчезнала, страдаща, но не, надяваше се тя, принизена. Нейното оттегляне бе подсказало други неща, освен болест и страдание. Някои напускат живота със сълзи, други с ненормална студенина; мисис Уилкокс бе поела средния път, който само редки характери могат да следват. Спазвала бе чувството за мярка. Беше издала малко от своята строга тайна на приятелите си, но не прекалено много; беше затворила сърцето си почти, но не напълно. Това е пътят, ако въобще има някакво правило как трябва да умираме — нито като жертви, нито като фанатици, а като мореплаватели, които могат да срещнат безпристрастно и дълбините, в които навлизат, и брега, който трябва да оставят.

Последната дума, каквато и да беше тя, положително не бе изречена в гробището на Хилтън. Тя не бе починала там. Едно погребение не е смърт, както кръщението не е рождение или сватба. С тези три несъвършени средства, които идват понякога прекалено късно, понякога прекалено рано, обществото регистрира бързото развитие на човека. В очите на Маргарет мисис Уилкокс бе избягнала регистрацията. Беше си отишла от живота категорично, по свой собствен начин, и ничий прах не беше толкова истински, както съдържанието на оня тежък ковчег, спуснат с церемония, докато бе положен върху праха на земята, никои цветя не бяха толкова ненужни като хризантемите, които сланата сигурно бе попарила до сутринта. Маргарет веднъж бе казала, че „обича суеверието“. Това не бе истина. Малко жени се бяха опитвали по-сериозно да пронижат срастванията, в които са обвити тяло и дух. Смъртта на мисис Уилкокс й бе помогнала в старанието й. Видя малко по-ясно какви са хората и към какво могат да се стремят. Проблясваха истинските взаимоотношения. Може би последната дума бе надежда — надежда дори на тоя свят.

Междувременно тя можеше да се заинтересува от живите. Въпреки нейните коледни задължения, въпреки брат й, Уилкоксови продължаваха да заемат значителна част от мислите й. Беше ги виждала толкова много през последната седмица. Не бяха „неин тип“, често бяха подозрителни и тъпи, и несъвършени там, където тя ги превъзхождаше; но сблъсъците с тях я насърчаваха и тя почувствува интерес, който граничеше с харесване, дори към Чарлс. Искаше да ги защити и често чувствуваше, че и те могат да я защитят, превъзхождайки я там, където тя бе несъвършена. След като веднъж бяха преминати скалите на чувствата, те добре знаеха как да постъпят, кого да повикат; ръцете им дърпаха всички конци, те притежаваха твърдост, както и характер, а тя ценеше твърдостта изключително много. Водеха живот, до който тя не можеше да се добере — външния живот на „телеграми и гняв“, който бе избухнал за пръв път през юни, когато Хелън и Пол се бяха докоснали, и отново — миналата седмица. За Маргарет този начин на живот щеше да остане истинска сила. Тя не можеше да го презира, както се преструваха Хелън и Тиби. Той подхранваше такива добродетели, като организираност, решителност и подчинение, добродетели от второ качество, без съмнение, но те са оформили нашата цивилизация. Те оформяха и характера; Маргарет не можеше да се съмнява в това; те предпазваха душата от сантименталност. Как се осмеляваха Шлегелови да презират Уилкоксови, когато бяха необходими всякакви хора, за да се създаде един свят?

„Не се отдавай прекалено на мрачни мисли — писа тя на Хелън, — за превъзходството на невидимото над видимото. Истина е, но да се изпада в мрачно настроение заради това е средновековно. Нашата задача е не да ги противопоставяме, а да ги примиряваме.“

Хелън отговори, че няма намерение да мисли върху такава скучна тема. За каква я вземаше сестра й? Времето било чудесно. Тя и семейство Мозебах ходили да се пързалят с шейнички на единствения хълм, с който Померания можеше да се похвали. Било весело, но имало много хора, защото цяла Померания била там. Хелън обичаше живота на село и писмото й говореше за движение и поезия. Разказваше за природата, спокойна и въпреки това величествена; за покритите със сняг поля и бягащите стада елени; за реката с чудноватото й устие в Балтийско море; за Одерберге, едва триста фута висока, от която човек се спуска много бързо в равнините на Померания. Но въпреки това Одерберге била истинска планина, с борови гори, потоци и съвършени гледки. Височината няма толкова значение, а начинът, по който нещата са подредени тук. По-нататък споменаваше със съчувствие за мисис Уилкокс, но новината не я беше засегнала. Тя не си представяше второстепенните неща при смъртта, които са в известен смисъл по-запомнящи се от самата смърт. Атмосферата на предпазливост и взаимни обвинения, а в средата едно човешко тяло, което ставаше по-живо, защото бе обзето от болка; краят на това тяло в гробището на Хилтън; оцеляването на нещо, което внушаваше надежда, жива на свой ред на фона на всекидневната веселост на живота; Хелън не можеше да разбере всичко това, тя само чувствуваше, че една приятна дама вече не може да бъде такава. Върна се в Уикъм Плейс, изпълнена с мисли за свои дела — получила бе друго предложение — и Маргарет, след моментно колебание, се задоволи с мисълта, че това трябва да бъде така.

Предложението не беше сериозно. Беше дело на фройлайн Мозебах, която бе подхванала голямата и патриотична идея да отвоюва своите братовчедки за отечеството чрез бракове. Англия се бе представила в играта чрез Пол Уилкокс и бе загубила; Германия — с хер Фьорстмайстер еди-кой си — Хелън не можеше да запомни името му. Хер Фьорстмайстер живееше в една гора и от върха на Одерберге бе посочил къщата си на Хелън, или по-скоро бе посочил ивицата борове, в която тя се намираше. Хелън бе възкликнала: „О, колко красиво! Точно място за мен!“ и вечерта Фрида се появи в спалнята й. „Имам нещо за теб, скъпа Хелън“ и т.н. И наистина беше така, но все пак се държа много мило, когато Хелън се засмя; разбираше напълно — гора, прекалено пуста и влажна — приемаше напълно, но хер Фьорстмайстер вярваше, беше убеден в противното. Германия беше загубила, но с добро настроение; най-мъжествена на света, тя почувствува, че непременно ще спечели.

— А дори и за тебе, Тиби, ще има някого — заключи Хелън. — Така че помисли за това; Фрида ти пази едно момиченце с плитки и бели вълнени чорапи, но ходилата му са розови, като че ли малкото момиченце е стъпвало по ягоди. Но аз се разприказвах много. Главата ме заболя. Сега говорете вие.

Тиби се съгласи да говори. Той също бе изпълнен с мисли за своите работи, защото току-що бе ходил в Оксфорд, за да се опита да получи стипендия.

Студентите си бяха заминали, а кандидатите били настанени в различни колежи и бяха обядвали в трапезарията на колежа. Тиби бе чувствителен към красотата, изживяването бе ново за него и той описа всичко като почти блестящо. Величественият и старинен университет, пропит с богатството на западните страни, на които бе служил хиляда години, се хареса веднага на момчето; това бе нещо, което той можеше да разбере и го разбра още по-добре, защото бе празен. Оксфорд е… Оксфорд; не е просто едно вместилище за младежи като Кеймбридж. Може би трябваше неговите обитатели да обичат него, вместо да се обичат един друг; такова във всеки случай беше въздействието му върху Тиби. Сестрите му го изпратиха там, за да може да намери приятели, защото знаеха, че образованието му бе особено и го откъсваше от другите момчета и мъже. Той не намери приятели. Неговият Оксфорд остана безлюден и това, което той взе от него за живота, не беше споменът от едно сияние, а споменът от една гама от цветове.

На Маргарет й харесваше да слуша, че брат й и сестра й говорят. По правило те не се погаждаха много. Няколко минути ги слушаше, чувствувайки се възрастна и добра. После нещо й хрумна и тя ги прекъсна.

— Хелън, аз ти казах за бедната мисис Уилкокс, онази тъжна история.

— Да.

— С нейния син разменихме писма. Той ликвидираше имението и ми писа да ме пита дали майка му е желала някога да получа нещо. Помислих си, че е много любезно от негова страна, като се има предвид, че я познавах от толкова кратко време. Казах, че веднъж бе споменала, че ще ми направи коледен подарък, но и двете сме забравили след това.

— Надявам се, че Чарлс е разбрал намека.

— Да, тоест после нейният съпруг ми писа, благодари ми, че съм била мила към нея и действително ми даде нейното сребърно шишенце за парфюм. Не мислиш ли, че това е изключително щедро? С този жест той ми стана много симпатичен. Надяваше се, че това няма да бъде краят на нашето запознанство и че ти и аз ще отидем да гостуваме на Иви някой път в бъдеще. Харесвам мистър Уилкокс. Той се е заловил със своята работа — каучук, а това е голям бизнес. Разбрах дори, че е започнал. И Чарлс работи с него. Чарлс е женен — едно красиво малко същество, но не изглежда умна. Те ангажираха апартамента, но сега се преместиха в собствена къща.

Хелън, след благоприлична пауза, продължи да разказва за Щетин. Колко бързо се мени положението! През юни тя бе в криза; дори и през ноември се изчервяваше и се държеше неестествено; сега бе януари и всичко бе забравено. Вглеждайки се назад в изминалите шест месеца, Маргарет разбра хаотичната природа на нашето ежедневие, противоречието с подредената последователност, която се измисля от историците. Действителният живот е пълен с лъжливи нишки и указателни стълбове, които не водят никъде. С безкрайни усилия ние си вдъхваме сила за някакъв превратен момент, който никога не настъпва. И големият жизнен успех показва прахосване на сили, които могат да преместят планини, а най-големият неуспех не е за човека, който е изненадан неподготвен, а за оня, който се е подготвил и нищо не се е случило. За трагедии от този вид нашият национален морал запазва съответно мълчание. Приема се, че подготовката за опасността е добра сама по себе си и че за хората, както и за народите, е по-добре, когато се клатушкат през живота, въоръжени до зъби. Трагедията на готовността рядко е описвана, освен от гърците. Животът е опасен наистина, но не по начина, който моралът ни кара да вярваме. Той, разбира се, е неуправляем, но същността му не е битката. Той е неуправляем, защото е романтичен, а неговата същност е романтичната красота.

Маргарет се надяваше, че занапред ще бъде по-малко предпазлива, не по-предпазлива, отколкото е била в миналото.

Глава XIII

Повече от две години минаха, а Шлегелови продължаваха да водят живот на културно, но не и позорно спокойствие, все още плувайки грациозно по сивите вълни на Лондон. Концерти и пиеси преминаваха край тях, пари се харчеха и възобновяваха, репутации се губеха и печелеха, а самият град — символ на техния живот — се възраждаше и преживяваше упадък в постоянен прилив и отлив, които се плискаха все по-надалеч към хълмовете на Съри и над полята на Хартфордшир. Едно прочуто здание бе издигнато, друго бе обречено. Днес Уайтхол бе преобразен, утре щеше да бъде ред на Риджънт Стрийт. А месец след месец улиците миришеха все по-силно на бензин и ставаше все по-трудно да се пресекат, а хората се чуваха един друг все по-трудно, дишаха по-малко от въздуха и виждаха по-малко от небето. Природата се оттегляше — листата капеха в средата на лятото, слънцето грееше през праха мъгляво, а му се възхищаваха.

Да се говори против Лондон вече не е модерно. Земята като обект на художествено преклонение бе имала своя ден, а литературата на близкото бъдеще може би ще обърне гръб на селото и ще търси вдъхновение от града. Човек може да разбере тази реакция. За Пан и за първичните сили публиката е чувала вече прекалено много — те изглеждат викториански, докато Лондон е сега грегориански — и тези, които искрено са за земята, може би ще трябва дълго да почакат, докато махалото отброи отново техния час. Лондон наистина омайва. Човек си го представя ясно като пространство от трептящо сиво, безцелен интелект и безстрастна възбуда; като един дух, който се е променил, преди да бъде забелязан; като едно сърце, което сигурно тупти, но не и за човечеството. Простира се отвъд всичко — природата, с цялата своя жестокост, се приближава много повече до нас, отколкото тези тълпи от хора. Един приятел разкрива себе си: земята се разкрива, от нея идваме и трябва да се върнем в нея. Но кой може да разкрие Уестминстър Бридж Роуд или Ливърпул Стрийт сутрин — градът поема дъх, или същите улици вечер — градът издишва използувания въздух? В отчаяние искаме да стигнем отвъд мъглата, самите звезди, претърсваме пустотата на вселената, за да обясним чудовището и да му припишем човешки образ. Лондон е голямата възможност за религията — не благоприличната религия на теолозите, а антропоморфична, сурова. Да, неспирният поток би бил поносим, ако човек от нашия тип, не някой важен или сълзлив, го бе грижи за нас в небесата.

Лондончанинът рядко разбира своя град, докато не бъде понесен от него, далеч от своя пристан, а очите на Маргарет се отвориха едва когато изтече договорът за Уикъм Плейс. Винаги бе знаела, че трябва да изтече, но тази мисъл действително се бе очертала в съзнанието й едва девет месеца преди крайния срок. Тогава къщата внезапно се изпълни с чувства. Тя бе видяла толкова много щастие. Защо трябваше да бъде съборена? Забеляза за първи път по улиците на града архитектурата на привързаността, чу езика на привързаността от устните на неговите жители — полуизговорени думи, безформени изречения, изстреляни изрази на одобрение и отвращение. Месец след месец нещата напредваха по-бързо, но към каква цел? Населението непрекъснато се увеличаваше, но с какви качества бяха новородените? Милионерът, който притежаваше неотменимото право върху Уикъм Плейс и желаеше да издигне вавилонска кула с апартаменти на негово място — какво право имаше той да раздвижи такава голяма част от трептящото желе? Той не беше глупак — чувала го беше да обяснява социализма, — но истинското прозрение започваше там, където свършваше неговата интелигентност и човек разбираше, че е така с повечето милионери. Какво право имаха такива хора… Но Маргарет се възпря. По този път следваше лудостта. Слава богу, и тя имаше малко пари и можеше да си купи нова къща.

Тиби, вече втора година в Оксфорд, се бе върнал за великденската ваканция и Маргарет се възползува от случая да поговори сериозно с него. Имаше ли той изобщо представа къде искаше да живее? Тиби не знаеше, че всъщност знае. Имаше ли изобщо представа какво иска да прави? И в това бе също толкова несигурен, но когато го притиснаха, заяви, че би предпочел да не се ангажира с никаква професия. Маргарет не бе изненадана, но продължи да шие няколко минути, преди да отговори.

— Мислех за мистър Вайз. Никога не ми е правил впечатление на особено щастлив.

— М-да — рече Тиби и остана с отворени уста в странен трепет, като че ли и той бе мислил за мистър Вайз, огледал бе около, през, над и отвъд мистър Вайз, беше претеглил, класифицирал и накрая го бе отпратил като човек, който няма вече отношение към обсъждания въпрос. Тези дрънканици на Тиби вбесяваха Хелън. Но Хелън бе сега долу, в трапезарията, където подготвяше речта си за политическата икономия. От време на време се чуваше гласът й през вратата.

— Но мистър Вайз е доста нещастен, слаб човек, не мислиш ли? Ами виж Гай. Жалка работа. Освен това всеки човек е по-добре с някаква редовна работа — премина тя към обобщенията.

Пъшкане.

— Ще се придържам към това — продължи Маргарет с усмивка. — Не го казвам, за да те поучавам, наистина го мисля. Вярвам, че от един век мъжете са оформили в себе си желание за работа и не трябва да убиват това чувство. Това е ново желание. То носи със себе си и много лоши неща, но в основата си е добро и аз се надявам, че и за жените „да не работиш“ скоро ще стане толкова ужасно, колкото е било и „да не си омъжена“ преди сто години.

— Не съм усещал това неясно желание, за което мислиш — заяви Тиби.

— Тогава ще оставим темата настрана, докато се появи и у тебе. Нямам намерение да те убеждавам с приказки. Не бързай. Само че си помисли за живота на хората, които харесваш най-много, и виж как те са го подредили.

— Харесвам най-много Гай и мистър Вайз — каза едва-едва Тиби и се облегна толкова назад на фотьойла, че тялото му от шията до коленете представяше една права линия.

— И не мисли, че не говоря сериозно, понеже не използувам обичайните аргументи — печелене на пари, поле на дейност, което те очаква, и т.н. — всички те са, по различни причини, лицемерни. — Тя продължи да шие. — Аз съм само твоя сестра. Нямам никакви права над теб и не искам да имам. Само ти казвам кое смятам за истина. Сам разбираш… — Тя свали пенснето, което наскоро бе започнала да употребява. — … След няколко години ние ще бъдем практически на същата възраст и аз ще искам да ми помагаш. Мъжете са много по-приятни, отколкото жените.

— Ако се измъчваш от такава самоизмама, защо не се омъжиш?

— Понякога доста си мисля, че бих го направила, ако имах възможност.

— Никой ли не ти е предложил?

— Само глупаци.

— А на Хелън?

— Колкото искаш.

— Разкажи ми за тях.

— Не.

— Тогава ми разкажи за твоите глупаци.

— Това бяха мъже, които нямаха какво по-добро да направят — каза сестра му с чувството, че й е дадено право да засегне тази тема. — Така че вземи си бележка — трябва да работиш, иначе ще трябва да се преструваш, че работиш, както правя аз. Работи, работи, работи, ако искаш да спасиш тялото и душата си. Честно ти казвам, скъпо мое момче, това е необходимост. Погледни Уилкоксови, погледни мистър Пембрук. С всички техни недостатъци в характера и разбиранията, тези хора ми доставят по-голямо удоволствие от мнозина други, които са по-облагодетелствувани и мисля, че това е така, защото са работили винаги истински и честно.

— Спести ми Уилкоксови — простена той.

— Няма да ти ги спестя. Те са истинският тип хора.

— Господи боже, Мег! — възкликна той, като внезапно се изправи, настръхнал и гневен. Тиби, въпреки всичките си недостатъци, бе искрен по природа.

— Е, добре, те са толкова близко до истинския тип, колкото можеш да си представиш.

— О, не… не, не!

— Мислех за по-младия син, когото веднъж взех за глупак — той се върна много болен от Нигерия. Сега отново е заминал, както ми каза Иви Уилкокс, към своя дълг.

— Дълг! — Това винаги изтръгваше стон.

— Той не иска пари, а работа, въпреки че това е отвратителна работа — скучна страна, безчестни туземци, вечна грижа за прясна вода и храна. Една нация, която може да ражда хора от този тип, може да се гордее с това. Нищо чудно, че Англия е станала империя.

— Империя!

— Не се тревожа от резултатите — каза Маргарет малко тъжно. — Прекалено сложни са за мен. Мога само да гледам хората. Дотук една империя ме дразни, но мога да оценя героизма, който я изгражда. Лондон ме отегчава, но колко хиляди прекрасни хора се трудят да направят Лондон…

— … Това, което е — подигра се той.

— Това, което е, за беда. Искам дейност без цивилизация. Какъв парадокс! И все пак очаквам, че на небето ще намерим нещо такова.

— А аз — каза Тиби — искам цивилизация без дейност, което, надявам се, ще намерим в отвъдния свят.

— Няма нужда да ходиш толкова далеч, скъпи мой, ако държиш на това. Можеш да го намериш в Оксфорд.

— Глупаво…

— Щом мислиш, че съм глупава, да говорим за търсенето на къща. Ще живея дори в Оксфорд, ако искаш — Северен Оксфорд. Ще живея където и да е, освен в Борнмът, Торкий и Челтнам. О, да, или в Илфра кум, Суонидж, Търнбридж Уелс, Сърбитън и Бедфорд. Там в никакъв случай.

— Тогава Лондон.

— Съгласен съм, но Хелън би предпочела да се махне от Лондон. Нищо не пречи обаче да имаме къща в провинцията и апартамент в града, стига само да живеем заедно и да делим разходите. Въпреки че, разбира се… о, как се отплесва човек, а като си помисля, само като си помисля за ония хора, които са наистина бедни, как живеят те? Ако не мога да пътувам, направо ще умра.

Докато тя говореше, вратата се отвори и Хелън връхлетя, крайно развълнувана.

— О, скъпи мои, можете ли да си представите? Никога не бихте се досетили. Една жена бе тук да ме пита за съпруга си. За какво?

Хелън много обичаше да предава собствената си изненада.

— Да, за съпруга си, и това е самата истина.

— Това няма нищо общо с Бракнел, нали? — извика Маргарет, която скоро бе наела един безработен с това име да почиства ножовете и обувките.

— Споменах това име, но не беше той. Не беше и Тиби. (Горе главата, Тиби!) Не беше никой от познатите ни. Казах й: „Търсете, добра жено; прегледайте всичко наоколо, претърсете под масите, ръгайте в комина, изтупайте покривките на фотьойлите“. Съпруг ли? Съпруже! А тя бе така великолепно облечена и подрънкваше като полилей.

— Е, Хелън, какво се случи наистина?

— Това, което казвам. Аз си упражнявах речта. Ани отваря вратата като глупачка и въвежда някаква жена право при мен, а аз стоя със зяпнала уста. След това започнахме — много учтиво. „Търся съпруга си, за който имам основания да смятам, че е тук.“ Е, колко несправедлив може да бъде човек! Тя каза „за когото“, а не „за който“. Каза го съвсем добре. Аз попитах: „Името му, моля“, а тя отвърна: „Лан, мис“ и това беше.

— Лан?

— Лан или Лен. Не придиряхме на гласните. Ланълайн.

— Но какво изключително…

— Казах й: „Добра ми мисис Ланълайн, случило се е сериозно недоразумение. Въпреки че съм много красива, моята скромност е още по-забележителна от красотата ми и никога, абсолютно никога мистър Ланълайн не е спирал погледа си на мен“.

— Надявам се, че си се забавлявала — каза Тиби.

— Разбира се — изписка Хелън. — Едно наистина чудесно изживяване. О, мисис Ланълайн е толкова мила… Търсеше си съпруга, като че ли е чадър. Забутала го някъде в събота следобед — и дълго време не почувствувала никакво безпокойство. Но цялата нощ и цялата тази сутрин опасенията й нараствали. Закуската й била неспокойна, обедът — също, и тя поела към Уикъм Плейс номер две като най-вероятното място да намери изгубената вещ.

— Но как, за бога…

— Недей започва с това как. „Знам, каквото знам“, повтаряше непрекъснато тя, не нахално, но крайно мрачно. Напразно я питах да ми обясни какво знае. Някои знаят това, което знаят други, други не го знаят и ако не го знаят, тогава тези други е по-добре да бъдат предпазливи. О, скъпа, та тя нищо не знае! Имаше лице на копринена буба, а трапезарията вонеше на парфюм от перуника. Побъбрихме си приятно за съпрузи, аз се чудех къде ли ще е нейният и я посъветвах да отиде в полицията. Тя ми благодари. И двете бяхме съгласни, че мистър Ланълайн хич не слуша и няма какво да се прави на важен. Но аз мисля, че тя ме подозираше до края. Пу за мен, аз ще пиша на леля Джули за това. Да, да, Мег, запомни — аз съм си го заплюла.

— Непременно, разбира се — промърмори Маргарет, като остави работата си. — Не съм убедена, Хелън, че е толкова смешно. То означава, че някъде дими ужасен вулкан.

— Не мисля така, тя не бе кой знае колко загрижена. Възхитителното същество не е способно на трагедия.

— Но може би нейният съпруг е — каза Маргарет и отиде към прозореца.

— А, не, не изглежда вероятно. Никой, способен на трагедия, не би се оженил за мисис Ланълайн.

— Хубава ли е?

— Фигурата й може да е била приятна някога.

Апартаментите, единственият изглед от къщата им, висяха като натруфена завеса между Маргарет и блъсканицата на Лондон. Мислите и мрачно се насочиха към диренето на къща. На Уикъм Плейс бе толкова сигурно. Тя странно се страхуваше, че нейното малко ято може да се озове в бъркотия и нищета при по-близък контакт със случки, като тази.

— Тиби и аз отново се чудехме къде ще живеем следващия септември — каза накрая тя.

— Тиби по-добре първо да си помисли той какво ще прави — отвърна Хелън и темата бе подновена, но хапливо. После дойде чаят, а след това Хелън продължи подготовката на речта си, а Маргарет подготви друга, защото сутринта щяха да присъствуват на сбирката на дискусионния клуб. Но мислите й бяха отровени. Мисис Ланълайн се бе появила от бездната като слаб мирис, звук от стъпките на призрак и бе разкрила един живот, където и любовта, и омразата бяха загнили.

Глава XIV

Тайната, както толкова други, бе разкрита. На следващия ден, точно когато се обличаха да отидат на вечеря, пристигна някой си мистър Баст. Той бе чиновник в компанията за осигуровки против пожар. „Порфириън“. Това се разбираше от визитната му картичка. Дошъл бе „относно дамата вчера“. Това се разбра от Ани, която го бе въвела в трапезарията.

— Ура, деца! — извика Хелън. — Това е мистър Ланълайн.

Тиби бе заинтересуван. Тримата забързаха надолу, за да намерят не веселяка, когото очакваха, а един млад човек, блед, безцветен, който вече имаше тъжните очи над увиснали мустаци, толкова често срещани в Лондон и които бродят из някои улици на града като обвиняващи духове. Човек отгатваше в него третото поколение, внука на овчаря или орача, когото цивилизацията бе погълнала в града; един от хилядите, които са загубили битието на тялото и не са успели да постигнат битието на духа. В него бяха оцелели няколко капки сила повече, отколкото сянката от първична красота, и Маргарет, забелязвайки гръбнака, който би могъл да бъде изправен, и гръдния кош, който би могъл да бъде по-широк, се замисли дали си струваше да се откажеш от великолепието на животното заради някакъв си фрак и няколко идеи. Културата бе взела участие в нейния случай, но през последните няколко седмици тя се бе усъмнила дали тя бе облагородила болшинството, толкова широка и непрекъснато разширяваща се бе пропастта, която зееше между естествения и философския човек, и толкова много бяха добрите момчета, които бяха пропаднали при опита да я преминат. Тя познаваше този тип хора много добре — смътните амбиции, душевната непочтеност, осведомеността им за кориците на книгите. Знаеше дори и тона, с който той щеше да се обърне към нея. Не беше подготвена само за това, че ще й покаже собствената й визитна картичка.

— Сигурно няма да си спомните, че сте ми дали това, мис Шлегел? — каза той, неспокойно фамилиарен.

— Не бих казала, че мога.

— Вижте, нека ви обясня как се случи.

— Къде сме се срещали, мистър Баст? В момента не мога да си спомня.

— Това бе на един концерт в Куинс Хол. Мисля, че ще си спомните — добави той превзето, — като ви кажа, че в програмата беше включена Петата симфония на Бетховен.

— Ние слушаме Петата симфония всеки път, когато я изпълняват, така че не съм сигурна… Спомняш ли си, Хелън?

— Не беше ли, когато жълтеникавият котарак се разхождаше по балюстрадата?

Той смяташе, че не е тогава.

— Значи не си спомням. Това е единственият път, когато конкретно си спомням изпълнение на Бетховен.

— Но вие, ако мога така да се изразя, отнесохте чадъра ми, по невнимание, разбира се.

— Твърде възможно — засмя се Хелън, — защото аз крада чадъри даже по-често, отколкото слушам Бетховен. Вие взехте ли си го?

— Да, благодаря ви, мис Шлегел.

— Грешката е възникнала от моята визитна картичка, нали? — намеси се Маргарет.

— Да, грешката възникна — това бе само грешка.

— Дамата, която дойде вчера, мислеше, че сте тук и че може да ви намери у дома — продължи тя, като го подтикваше към обяснение, което въпреки че бе обещал, явно не можеше да даде.

— Така е, идването… станала е грешка.

— Тогава защо… — започна Хелън, но Маргарет сложи ръка на рамото й.

— Казах на жена си — продължи той още по-бързо, — казах на мисис Баст: „Трябва да посетя едни приятели“ и тя ми каза: „Върви“. Докато ме е нямало обаче, тя имала нужда от мен по важна работа, помислила, че съм тук, което е предположила от визитната картичка, и затова е тръгнала след мен и аз ви моля най-смирено да приемете моите извинения, както и нейните, за безпокойството, което може да сме ви причинили съвсем неволно.

— Няма никакво безпокойство — каза Хелън, — но аз все още не разбирам.

Мистър Баст стоеше с вид на човек, който отбягва конкретен отговор. Той отново обясни, но очевидно лъжеше и Хелън не разбираше защо трябва да го остави да се измъкне. Тя притежаваше жестокостта на младостта. Без да обръща внимание на знаците на сестра си, каза:

— Все още не разбирам. Кога казахте, че сте направили това посещение?

— Посещение? Какво посещение? — попита той, като се взираше в нея, сякаш въпросът й е бил глупав, любим метод на онези от средните класи.

— Онова следобедно посещение.

— Следобед, разбира се! — отговори той и погледна Тиби, за да разбере как се приема находчивостта му. Но Тиби, самият той находчив, съвсем не му съчувствуваше и попита:

— Събота следобед или неделя следобед?

— Съ… бота.

— Така ли — каза Хелън, — а вие продължавахте посещението си и в неделя, когато жена ви дойде тук. Много дълго посещение.

— Не бих казал, че това е почтено — каза мистър Баст, като се изчерви и стана красив. Имаше желание за борба в очите му. — Знам какво си мислите, но не е така.

— О, не ни позволявайте да обръщаме внимание на това — каза Маргарет, страдаща отново от зловонията на бездната.

— Това бе нещо друго — настоя той, тъй като претенциозният му маниер претърпя неуспех, — бях на съвсем различно място от това, което си мислите, това е всичко.

— Беше любезно от ваша страна да дойдете и да ни обясните — каза тя. — Останалото естествено не ни засяга.

— Да, но аз искам… исках… Чели ли сте „Изпитанието на Ричард Февъръл“[1]?

Маргарет кимна.

— Това е чудесна книга. Исках да се върна към земята, разбирате ли, както прави Ричард в края на романа. А чели ли сте „Принц Ото“ от Стивънсън?

Хелън и Тиби тихо изохкаха.

— Това е друга чудесна книга. И там се връщаш към земята. Исках… — Той заговори превзето. После сред мъглите на неговата култура изникна един гол факт, твърд като камък. — Разхождах се през цялата нощ в събота — каза Ленард. — Разхождах се. — Тръпка на одобрение премина през сестрите. Но културата отново взе връх. Той ги попита дали са чели „Открит път“ от Е. В. Лукас.

Хелън каза:

— Без съмнение това е друга чудесна книга, но бих предпочела да чуя за вашия път.

— О, разхождах се.

— Докъде?

— Не знам, нито знам колко дълго. Беше много тъмно и не можех да си видя часовника.

— Мога ли да попитам сам ли се разхождахте?

— Да — отговори той, като се изправи, — но ние говорихме за това в кантората. Много се говори напоследък в кантората за тези неща. Момчетата там казват, че човек се насочва от Полярната звезда и аз я намерих в атласа на звездното небе, но когато излезеш от къщи, всичко така се обърква…

— Не ми говорете за Полярната звезда — прекъсна го Хелън, която бе заинтригувана. — Знам й пътищата. Тя се движи непрекъснато и човек върви след нея.

— Напълно я загубих. Първо уличните лампи, после дърветата, а към сутринта стана облачно.

Тиби, който предпочиташе тази комедия неразводнена, се измъкна от стаята. Разбра, че този приятел не ще се добере до поезията и не искаше да го слуша как се опитва, Маргарет и Хелън останаха. Влиянието на брат им беше по-голямо, отколкото предполагаха — в негово отсъствие те се ентусиазираха много по-лесно.

— Откъде тръгнахте? — извика Маргарет. — Разкажете ни още.

— Взех подземната железница до Уимбълдън. Когато излязох от кантората, си казах: „Трябва да се разхождам от време на време. Ако не го направя сега, никога няма да го направя“. Хапнах набързо в Уимбълдън и след това…

— Природата там не е хубава, нали?

— С часове вървях под газени фенери. Все пак имах на разположение цялата нощ и само това, че съм навън, вече бе достатъчно. След малко навлязох в гората.

— Да, да, продължавайте — каза Хелън.

— Нямате представа колко трудно се върви по неравна земя, когато е тъмно.

— Наистина ли не вървяхте по пътя?

— О, да, винаги съм искал да не вървя по пътя, но най-лошото е, че е по-трудно човек да се ориентира.

— Мистър Баст, вие сте роден авантюрист — засмя се Маргарет. — Никой добър спортист не би опитал това, което вие сте направили. Истинско чудо е, че при тази разходка не сте си счупили врата. Какво каза жена ви?

— Добрите спортисти никога не се движат без фенер и компас — каза Хелън. — Освен това те не могат да вървят. Това ги изморява. Продължавайте.

— Чувствувах се като Р. Л. С.[2] Сигурно си спомняте как във „Виргинибус“[3]…

— Добре, но кажете за гората. Онази гора. Как се измъкнахте от нея?

— Оправих се с първата гора и намерих един път от другата страна, който водеше доста нагоре. Мисля си, че това е някъде към Норт Даунс, защото пътят изчезна в тревата и се намерих в друга гора. Там бе ужасно, пълно с прещип. Искаше ми се да не съм стъпвал никога там, но изведнъж се проясни, тъкмо като минавах под едно дърво. После намерих път към една спирка и взех първия влак, за да се върна в Лондон.

— А зората не беше ли чудесна? — попита Хелън.

С незабравима прямота той отговори: „Не“. Думата излетя като камък от прашка. Рухна всичко, което бе изглеждало низко или литературно в неговите думи, рухнаха и досадното Р. Л. С. и „любовта към земята“, и неговият копринен цилиндър. В присъствието на тези жени Ленард бе успял, говореше плавно, в екзалтация, което рядко му се бе случвало.

— Зората бе просто сива, нищо особено нямаше…

— Просто една сива вечер, обърната наопаки. Това е.

— … а аз бях прекалено уморен, за да вдигна глава и да я погледна, и толкова премръзнал. Радвам се, че го направих и въпреки това тогава бях толкова отегчен, че не мога да ви опиша. И освен това, ако искате — повярвайте ми, бях много гладен. Онази вечеря в Уимбълдън, мислех, че ще е достатъчна за цялата нощ, както винаги. Никога не съм мислил, че вървенето толкова ще промени нещата. Когато човек се разхожда, и през нощта също има нужда от нещо като закуска, обед и чай, а аз нямах нищо, освен един пакет цигари. Господи, колко зле се чувствувах! Като си помисля за тогава, изобщо не мога да кажа, че бе удоволствие. По-скоро трябваше да издържа. Издържах. Бях… бях изпълнен с решимост. О, да оставим това! Каква е ползата… искам да кажа, каква е ползата да се живее вечно в една стая? Там човек живее ден след ден, същата стара игра, все същото насам-натам из града, докато забравим, че има и друга игра. Трябва от време на време да виждаме какво става извън този кръг, макар там да няма нищо особено.

— Аз също мисля, че трябва — каза Хелън, седнала на ръба на масата.

Звукът на женския глас го отклони от искрените му думи и той каза:

— Интересно, че всичко това беше причинено от прочитането на нещо от Ричард Джефрис[4].

— Извинете ме, мистър Баст, но тук не сте прав. Не е така. Това идва от нещо далеч по-голямо.

Но тя не можа да го спре. Бороу не можеше да не последва Джефрис — Бороу, Торо, един след друг. Р. Л. С. вървеше последен и избликът завърши в тресавище от книги. Никаква непочтителност към тези велики имена. Грешката е наша, не тяхна. Те искат ние да се отнасяме към тях като към пътепоказатели и не можем да ги обвиняваме, ако в нашата слабост приемаме, че пътепоказателите са самата цел. А Ленард бе достигнал целта. Посетил бе графство Съри, когато тъмнината беше покрила неговите удобства и неговите уютни вили отново се бяха върнали в древната нощ. Това чудо се случва всеки дванайсет часа, но той си бе направил труда да отиде и сам да го види. Вътре в неговия ограничен, малък мозък имаше нещо, което бе по-велико от книгите на Джефрис — духът, който бе подтикнал Джефрис да ги напише; а неговата зора, въпреки че не разкриваше нищо, освен еднообразие, бе част от вечния изгрев, който показваше Стоунхендж на Джордж Бороу[5].

— Значи не мислите, че съм постъпил глупаво? — попита той, като стана отново наивното и благо момче, за каквото го бе създала природата.

— Небеса, не, разбира се! — отговори Маргарет.

— Бог да ни е на помощ, ако сме си го помислили! — отговори Хелън.

— Много съм щастлив, че казвате това. А жена ми никога не ще го разбере, дори да й го обяснявам с дни.

— Не, съвсем не е глупаво! — извика Хелън с пламнали очи. — Вие сте разширили границите; това е чудесно.

— Не сте се задоволили с мечти като нас…

— Въпреки че и ние сме се разхождали…

— Трябва да ви покажа една картина горе…

Тук се чу звънецът на входната врата. Файтонът бе пристигнал да ги откара на вечеринката.

— По дяволите, за да не кажа… Забравих, че ще вечеряме навън; но моля ви, елате пак и ще продължим разговора.

— Да, вие трябва… Елате — повтори Маргарет.

Ленард, крайно развълнуван, отговори:

— Не, не, не мога. Така е по-добре.

— Защо по-добре? — попита Маргарет.

— По-добре е да не рискуваме с втора среща. Винаги ще си спомням този разговор с вас като едно от най-хубавите неща в моя живот. Наистина. Повярвайте ми. Никога не ще можем да го повторим. За мен това бе от изключително значение и по-добре е да оставим нещата така, както са.

— Това е доста тъжен възглед за живота, нали?

— Нещата толкова често рухват.

— Знам — изчерви се Хелън, — но хората не. Той не можа да разбере това. Продължи в същия дух, в който се смесваха истинско и престорено въображение. Това, което каза, не бе погрешно, но не беше и правилно, а и някакъв фалшив тон дразнеше ухото.

Едно малко завъртане, чувствуваха те, и инструментът можеше да бъде настроен. Едно малко усилие и после можеше завинаги да замлъкне. Той изказа голямата си благодарност на дамите, но вече нямаше да ги посещава. Настъпи момент на неловкост, после Хелън каза:

— Вървете тогава; може би знаете най-добре; но не забравяйте никога, че сте по-добър от Джефрис. — И той си отиде. Техният файтон го настигна на ъгъла, задмина го, отвътре му махна, после изчезна с изискания си товар в нощта.

Лондон бе започнал да се осветява срещу нощния мрак. Електрическите светлини, съскащи и нащърбени по главните магистрали, газени фенери в страничните улички мъжделееха в жълто и зелено. Небето бе аленото бойно поле на пролетта, но Лондон не се страхуваше. Пушекът смекчаваше великолепието, а облаците на Оксфорд Стрийт представляваха изящно оцветен таван, който го красеше, когато не разсейваше вниманието. Градът никога не бе познавал добре очертаните армии на по-чистия въздух. Ленард бързаше през неговите обагрени чудеса, които бяха част от картината. Животът му бе сив и за да го разкраси, той бе определил няколко ъгълчета на романтиката. Сестрите Шлегел, или по-точно разговорът му с тях, трябваше да запълнят такова ъгълче, въпреки че това в никакъв случай не бе първият път, когато бе говорил интимно с непознати. Навикът бе подобен на пиянство, на отдушник, макар и най-лошия от отдушниците, заради инстинктите, които не можеха да бъдат отречени. Той го довеждаше до състояние на ужас, от който намаляваха съмненията и предпазливостта му, когато доверяваше тайни на хора, които едва познаваше. Това му докара много страхове и някои приятни спомени. Може би най-голямото щастие, което някога бе изпитал, бе по време на едно пътуване с влак до Кеймбридж, където някакъв студент с добри обноски го беше заговорил. Бяха се заприказвали и постепенно Ленард захвърли настрана сдържаността си и му разказа за някои от домашните си неприятности, като намекна за останалите. Студентът, предполагайки, че е възможно да завържат приятелство, го покани на „кафе след обеда в университетската трапезария“, той прие, но след това стеснителността взе връх и той направи всичко възможно да не мръдне от търговския хотел, където бе отседнал. Не желаеше романтиката да се сблъска с „Порфириън“, още по-малко с Джаки, а хора с по-богат, по-щастлив живот трудно разбират това. За Шлегелови, както и за студента, той бе едно интересно същество, за което искаха да научат повече. Но за него те бяха обитатели на романтиката, които трябваше да се придържат към ъгъла, който им бе определил, картини, които не трябва да прекрачват своите рамки.

Държането му спрямо визитната картичка на Маргарет бе показателно. Неговият брак едва ли можеше да се нарече трагичен. Там, където няма пари и склонност към насилие, трагедия не може да се породи. Не можеше да напусне жена си, а и не искаше да я удари. Раздразнителността и нищетата бяха достатъчни. „Онази картичка“ се бе промъкнала тук. Ленард, макар и прикрит, бе небрежен и не я прибра. Джаки я намери и после започна: „Каква е тази картичка, а?“, „Е, не искаш ли да разбереш каква е тази картичка?“, „Лен, коя е мис Шлегел?“ и т.н.

Минаха месеци, а картичката, кога на шега, кога като повод за оплакване, се подмяташе наоколо и ставаше все по-мръсна и по-мръсна. Тя ги последва, когато се преместиха от Камилия Роуд на Тюлс Хил. Предавана бе в трети ръце. Няколко инча картон се превърнаха в бойно поле, на което душите на Ленард и жена му се сражаваха. Защо той не бе казал: „Една дама ми взе чадъра, друга ми даде това, за да мога да си го потърся“? Защото Джаки нямаше да му повярва? Донякъде бе така, но главно, защото бе сантиментален. Нямаше никакво чувство, свързано с тази визитна картичка, но тя символизираше живота на културните хора, който Джаки никога не можеше да разруши. Понякога вечер си казваше: „Е, добре, във всеки случай тя не знае нищо за тази картичка. Така й се пада!“.

Бедната Джаки! Тя не беше лош човек и трябваше много да понесе. Направи си свое заключение — способна бе само на едно заключение — и в определеното време действуваше въз основа на него. Целия петък Ленард отказваше да й говори и прекара вечерта, наблюдавайки звездите. В събота отиде в града, както обикновено, но не се върна вечерта, нито в неделя сутринта, нито в неделя следобед. Безпокойството стана непоносимо и въпреки че сега бе необщителна и се стесняваше от жени, тя отиде в Уикъм Плейс. Ленард се върна в нейно отсъствие. Картичката, фаталната картичка, бе изчезнала измежду страниците на Ръскин и той се досети какво се бе случило.

— А! — възкликна той, посрещайки я със силен смях. — Знам къде си била, но ти не знаеш къде бях аз.

Джаки въздъхна, каза:

— Лен, мисля, че можеш да обясниш — и домашната атмосфера се възобнови.

Обясненията в този момент бяха трудни, а Ленард бе прекалено глупав или — изкушавам се да напиша — прекалено разумен момък, за да се залови с тях. Неговата необщителност не беше изцяло онова фалшиво качество, за което допринася животът в бизнеса, необщителността, която претендира, че нищото е нещо и се крие зад „Дейли Телеграф“. Авантюристът също е необщителен, а е цяло приключение за един чиновник да се разхожда няколко часа в тъмнината. Може да му се подигравате вие, които сте преспивали цели нощи на полето, с пушката до вас и готовата атмосфера за едно приключение. Вие, които смятате, че приключенията са празна работа, също можете да му се присмеете. Но не се учудвайте, ако Ленард е стеснителен, когато го срещнете и ако Шлегелови вместо Джаки чуят за зората.

Това, че Шлегелови не го бяха взели за глупак, бе за него извор на постоянна радост. Чувствуваше се най-щастлив, когато си мислеше за тях. Това повдигаше духа му, когато се прибираше в къщи под посърналите небеса. Бариерите на богатството бяха някак паднали и на тяхно място се бе появило — той не можеше да го оформи с думи — някакво утвърждаване на удивителното в света. „Моето убеждение — казваше тайнството — достига безкрайността в мига, когато друга душа повярва в него“, и те се бяха съгласили, че има нещо отвъд сивото всекидневие на живота. Той свали цилиндъра си и грижливо го приглади. Досега бе смятал, че неизвестното са книгите, литературата, умните разговори, културата. Човек се издигаше с учене и вземаше връх над другите. Но в този бърз разговор проблесна нова светлина. Не беше ли това „нещо“ разходка в мрака през крайградските хълмове?

Откри, че върви без шапка по Риджънт Стрийт. Лондон се втурна към него. Малцина бяха минувачите в този час, но всички, покрай които премина, го гледаха с враждебност, която правеше още по-голямо впечатление, защото бе несъзнателна. Сложи си цилиндъра. Беше доста голям; главата му потъна в него, а ушите му бяха притиснати навън от извитата периферия. Носеше го килнат малко назад и целта му бе главно да издължи лицето и да подчертае разстоянието между очите и мустаците. Така стегнат, той не подлежеше на критика. Никого не притесняваше, като ситнеше по тротоарите, а едно съвсем човешко сърце биеше бързо в гърдите му.

[1] Роман на английския писател Джордж Мередит (1828–1909 г.). — Б.пр. ↑

[2] Робърт Луис Стивънсън (1850–1894). — Б.пр. ↑

[3] Произведение на същия автор (1881). — Б.пр. ↑

[4] Английски писател (1848–1887). — Б.пр. ↑

[5] Джордж Бороу (1803–1881) — английски писател. — Б.пр. ↑

Глава XV

Сестрите отидоха на вечеря, изпълнени с мисли за своето приключение, а когато и двете мислеха едно и също, малко бяха възможностите за хората, събрани на вечеря, където и да било, които можеха да им устоят. Този път, както бяха само дами, те бяха по-силни от обикновено, но накрая отстъпиха след борба. Хелън в единия край на масата, Маргарет в другия, говореха само за мистър Баст и нищо друго и горе-долу, когато поднасяха първото блюдо, техните монолози се сблъскаха, разбиха се и станаха достояние на останалите. Но това не бе всичко. Тази сбирка бе наистина един неофициален дискусионен клуб; после имаше доклад, прочетен сред чаши кафе и смехове в гостната, в който ставаше дума повече или по-малко сериозно за някаква тема от общ интерес. След доклада имаше дискусии и в тях мистър Баст също фигурираше, появявайки се ту като светла точка в цивилизацията, ту като тъмна, според темперамента на говорещия. Темата на доклада бе „Какво трябва да направя с парите си?“, като докладчицата играеше ролята на милионер на смъртно легло, склонен да завещае състоянието си на фондация местни художествени галерии, но готов да се вслуша в съвета и на други. Различните роли бяха възложени предварително и някои от изказванията бяха забавни. Домакинята прие неблагодарната роля на „най-големия син на милионера“ и настояваше пред издъхващия си баща да не разстройва обществото, като позволи такива огромни суми да излязат от семейството. Парите са плод на самопожертвувание, второто поколение имаше право да се облагодетелствува от самопожертвуванието на предишното. Какво право имаше „мистър Баст“ да бъде облагодетелствуван? Националната галерия бе достатъчно добра за подобните му. След като собствеността бе казала своята дума — дума, която задължително е неблагосклонна, — напред изскочиха различните филантропи. Трябваше да се направи нещо за мистър Баст; условията му на живот трябваше да бъдат подобрени, без да се накърнява неговата независимост; той трябваше да разполага с безплатна библиотека, безплатни тенискортове; наемът му трябваше да се плаща по такъв начин, че той да не знае, че се плаща; трябваше да бъде направено така, че да си струва труда да се запише войник в териториалната войска; насила да бъде отделен от досадната му съпруга, а парите да й се дават като компенсация; трябваше да бъде определен някой член на охолните класи за негов патрон, който да го наблюдава непрестанно (пъшкане от Хелън); трябва да получи храна, но не и облекло; облекло, но не и храна, билет за отиване и връщане трета класа до Венеция, без храна или без облекло, когато пристигне там. Накратко, може да получи абсолютно всичко, но не и пари. И тук Маргарет се намеси.

— Спазвайте реда, мис Шлегел! — каза докладчицата. — Разбирам, че сте тук, за да ме посъветвате в полза на Дружеството за защита и опазване на местата с историческо значение и природните красоти. Не мога да ви позволя да говорите извън определената ви роля. Свят ми се завива, бедната ми глава, забравяте, че съм болен човек.

— Няма да ви се завие свят само ако изслушате моя аргумент — каза Маргарет. — Защо да не му се дадат самите пари? Предполага се, че получавате около трийсет хиляди годишно.

— Така ли? Мислех, че имам милион.

— Не е ли целият ви капитал един милион? Господи? Трябваше да решим това. Е, няма значение. Каквото и да притежавате, аз нареждам да дадете на колкото е възможно бедни хора по триста годишно.

— Но това ще създаде у тях просяшки манталитет — каза една сериозна девойка, която харесваше Шлегелови, но смяташе, че понякога са малко материалисти.

— Няма, ако им дадете толкова. Едно голямо неочаквано наследство не създава просяшки манталитет. За това са виновни малките суми, разпределени между мнозина, те причиняват вредата. Парите влияят възпитателно. Те имат много по-възпитателно значение от нещата, които могат да се купят с тях. — Имаше възражения. — В известен смисъл — добави Маргарет, по възраженията продължиха. — Е, добре, не е ли най-цивилизованото нещо човек, който се е научил да харчи правилно своя доход?

— Точно това, което вашият мистър Баст и подобните му не правят.

— Дайте им възможност. Дайте им пари. Не им раздавайте трохи, като книги със стихове и билети за влак като на бебета. Дайте им това, с което могат да си купят тези неща. Когато настъпи вашият социализъм, може би ще бъде по-различно и ние ще мислим с езика на стоките, вместо на парите. Но докато настъпи това време, дайте пари на хората, защото те са основата на цивилизацията, какъвто ще да е вътъкът. Въображението би трябвало да си играе с парите и да го осъзнава ясно, защото то е… то е второто по значение нещо на света. Това е толкова премълчавано и потулвано, има толкова малко ясна мисъл — е, политическата икономия, разбира се, но толкова малко от нас мислят ясно за нашите собствени лични доходи и признават, че независимите мисли са в девет от десет случая резултат на независими доходи. Пари — дайте на мистър Баст пари и не се тревожете за идеалите му. Той сам ще си ги избере.

Тя се облегна назад, когато по-разгорещените членки на клуба започнаха погрешно да тълкуват казаното от нея. Женският мозък, въпреки че е ужасно практичен във всекидневния живот, не може да понесе да слуша как се омаловажават идеалите в разговор и мис Шлегел бе запитана как може да говори такива ужасни неща и какво ще спечели мистър Баст, ако получи целия свят, но си загуби душата. Тя отговори:

— Нищо, но той не ще спечели душата си, докато не получи мъничко от света.

После казаха: „Не, те не го вярват“ и тя призна, че един отрупан с работа чиновник може да спаси душата си в мащабите на всемира, където опитът ще бъде взет за дело, но отхвърли мисълта, че той някога ще открие духовното изобилие на този свят, че някога ще опознае изтънчените радости на тялото или ще достигне до ясно и емоционално общуване с ближните си. Други бяха атакували устройството на обществото — собствеността, личната изгода и т.н.; тя спираше поглед само на няколко човешки същества, за да види какво може да се направи при сегашните условия, за да бъдат те по-щастливи. Да се прави добро на човечеството бе безполезно, опити за това с най-различни отсенки се разстилат като мъглявина над огромни области и завършват в едно всеобщо сиво. Да се направи добро на един, или както в този случай на няколко души, бе най-висшето, за което тя се осмеляваше да се надява.

По средата между идеалистите и политическите икономисти Маргарет се чувствуваше зле. Не постигнали съгласие другаде, те бяха единодушни в отказа си да я признаят, за да запазят контрола над парите на милионера в свои ръце. Сериозното момиче постави за разискване план за „лично наблюдение и взаимна помощ“, целта на който бе да се променят бедните хора, докато не станат точно като тези, които не са толкова бедни. Домакинята уместно забеляза, че тя, като най-голям син, трябва непременно да заеме място сред наследниците на милионера. Маргарет се съгласи едва-едва с това искане и веднага друго бе издигнато от Хелън, която заяви, че е била прислужница на милионера повече от четирийсет години — храна — много, пари — малко; не трябва ли нещо да се направи за нея, толкова напълняла и толкова бедна? Милионерът след това прочете своята последна воля и завещание, с което оставаше цялото си състояние на министъра на финансите. После почина. Сериозните страни на дискусията бяха с по-големи достойнства, отколкото забавните — не е ли обикновено обратното в мъжките дискусии? И събранието се разтури достатъчно весело и една дузина щастливи дами се пръснаха по домовете си.

Хелън и Маргарет вървяха до Батърси Бридж Стейшън със сериозното момиче, като спореха разгорещено по целия път. Когато то си отиде, те почувствуваха облекчение и забелязаха чудната красота на вечерта. Свиха към Оукли Стрийт. Лампите и платаните следваха линията на тротоара, придавайки усещане за възвишеност, така рядко в английските градове. Пейките, почти пусти, бяха тук-там заети от хора с добро положение във вечерни тоалети, излезли от къщите отзад, за да се насладят на свежия въздух и шепота на надигащия се прилив. Имаше нещо характерно за континента в крайбрежния булевард на Челси. Това е едно открито място, използувано правилно, благодат, по-често срещана в Германия, отколкото тук. Когато Маргарет и Хелън седнаха, градът зад тях изглеждаше като огромен театър, една опера, в която се изпълнява някаква безкрайна трилогия, а те бяха двойка доволни посетители, които нямат нищо против да пропуснат малко от второто действие.

— Студено ли ти е?

— Не.

— Уморена ли си?

— Няма значение.

Влакът на сериозното момиче изтрополя по моста.

— Мисля си Хелън…

— Да?

— Наистина ли ще продължаваме с мистър Баст?

— Не знам.

— Мисля, че не.

— Както искаш.

— Струва ми се, че няма смисъл, освен ако човек наистина не смята да опознае хората. Дискусията ме наведе на тази мисъл. Ние се разбрахме с него много добре, когато бяхме възбудени, но помисли за един рационален разговор. Не можем да си играем на приятелство. Не, не е хубаво.

— Но съществува и мисис Ланълайн — прозя се Хелън. — Толкова е глупава.

— Така е, а вероятно и по-лошо от глупава.

— Бих искала да знам откъде има твоята визитна картичка.

— Но той каза… нещо за някакъв концерт и чадър…

— След това съпругата я е видяла…

— Хелън, хайде да си лягаме.

— Не, постой още малко, толкова е красиво. Кажи ми, а да, ти не каза ли, че парите са основата на света?

— Да.

— Тогава кое е вътъкът?

— Това, което човек си избере — каза Маргарет. — Това е нещо, което не е пари, повече не може да се каже.

— Разходка през нощта?

— Може би.

— За Тиби — Оксфорд?

— Така изглежда.

— За теб?

— Сега, когато трябва да напуснем Уикъм Плейс, започвам да мисля, че е къщата. За мисис Уилкокс с положителност беше Хауардс Енд.

Собственото име на някого се чува на огромни разстояния. Мистър Уилкокс, който стоеше с приятели през много пейки, чу своето, скочи и се запъти към говорещите.

— Тъжно е да се помисли, че къщите могат да бъдат по-важни от хората — продължи Маргарет.

— Защо, Мег? Те обикновено са толкова по-хубави. По-скоро бих мислила за оная лесничейска къща в Померания, отколкото за дебелия хер Фьорстмайстер, който живее в нея.

— Убедена съм, че все по-малко ще обръщаме внимание на хората, Хелън. Колкото повече хора познава човек, толкова по-лесно ги заменя с други. Това е едно от проклятията на Лондон. Съвсем логично е да очаквам, че ще свърша живота си, като обръщам повече внимание на някоя къща.

Тук мистър Уилкокс дойде при тях. Бяха минали няколко седмици от срещата им.

— Добър вечер — извика той. — Познах ви по гласовете. Какво правите сами тук?

Гласът му бе покровителствен. Намекваше, че не трябва да се стои на крайбрежния булевард в Челси без придружител-мъж. Хелън се почувствува обидена, но Маргарет го възприе като част от държането на възпитания мъж.

— Векове минаха, откакто не съм ви виждала, мистър Уилкокс. Наскоро обаче срещнах Иви в подземната железница. Надявам се, че имате добри новини от вашия син.

— Пол? — попита мистър Уилкокс, като загаси цигарата си и седна между двете. — О, Пол е много добре. Получихме телеграма от Мадейра. Започнал е отново работа.

— Ха! — каза Хелън, потръпвайки по различни причини.

— Моля?

— Климатът в Нигерия не е ли ужасен?

— Някой трябва да отиде — каза просто той. — Англия не ще може да поддържа търговията си отвъд океана, ако не е подготвена да пожертвува нещо. Ако не стъпим здраво в Западна Африка, Герм… могат да последват неописуеми усложнения. А сега ми разкажете новините при вас.

— О, прекарахме чудесна вечер — извика Хелън, която винаги се разгорещяваше при нов събеседник. — Членове сме на един клуб, където се четат доклади, Маргарет и аз… само жени, а след това има дискусии. Тази вечер говорихме за това как човек трябва да остави парите си — дали на семейството си, или на бедните, и ако е така, как… о, беше много интересно!

Деловият мъж се усмихна. След смъртта на съпругата си той почти бе удвоил дохода си. Беше станал важна фигура най-сетне, име, вдъхващо увереност по проспектите на компанията, и животът се отнасяше към него много добре. Изглеждаше, че светът се намира в негова власт, докато той се вслушваше в река Темза, която все още течеше навътре към сушата откъм морето. Така удивителна за момичетата, тя не криеше никакви тайни от него. Той бе помогнал да се скъси дългият й прилив, като бе купил акции за една шлюза при Тедингтън, и ако той и други капиталисти сметнеха, че е полезно, някой ден биха го намалили още. С добра вечеря в стомаха и с по едно симпатично, но малко теоретизиращо момиче от двете страни, той почувствува, че държи всички конци на живота и че това, което не знае, не си струва да се знае.

— Звучи като изключително оригинално забавление — възкликна той и се засмя по своя приятен начин. — Бих искал и Иви да посещава такива места. Но тя няма време. Заета е с отглеждане на абърдийнски териери, приятни малки кученца.

— Струва ми се, че е по-добре и ние да се занимаваме със същото.

— Нали виждате, преструваме се, че се усъвършенствуваме — каза Хелън малко остро, защото очарованието на Уилкокс не бе от типа, на който се отвръща, а тя имаше горчиви спомени от дните, когато думи като тези, които току-що бе изрекъл, биха й направили силно впечатление. — Предполагаме, че е хубаво да се пропилее една вечер веднъж на две седмици заради дискусии, но, както каза сестра ми, може би е по-добре да се отглеждат кучета.

— Съвсем не. Не съм съгласен със сестра ви. Няма нищо по-добро от един спор, за да се научи човек на бързина. Често ми се е искало да съм ходил на такива неща като млад. Това щеше да ми помогне безкрайно много.

— Бързината…?

— Да. Бързината в спора. Толкова пъти съм губил, защото другият е имал дарбата да дърдори, а аз нямам. О, вярвам в тези дискусии.

Покровителственият тон, помисли си Маргарет подхожда много на този човек, който по възраст би могъл да им бъде баща. Винаги бе поддържала мнението, че мистър Уилкокс притежава чар. В моменти на скръб или вълнение той не беше на висота и това я огорчаваше, но сега бе приятно да го слушаш и да наблюдаваш гъстите кафяви мустаци и високото чело, изправено срещу звездите. Хелън обаче бе обидена. Целта на техните дискусии, загатна тя, бе истината.

— О, да, няма голямо значение каква тема сте избрали — каза той.

Маргарет се засмя:

— Но това като че ли ще стане далеч по-интересно, отколкото самите дискусии.

Хелън се съвзе и също се засмя:

— Не, аз няма да продължа — заяви тя. — Просто ще изложа нашия конкретен случай пред мистър Уилкокс.

— За мистър Баст. Добре, разкажи го. Той ще бъде по-снизходителен към един специален случай.

— Но, мистър Уилкокс, запалете си преди това друга цигара. Ето, това е. Току-що попаднахме на един млад човек, който очевидно е много беден и който, изглежда, се интересува…

— Какво работи?

— Чиновник е.

— Къде?

— Помниш ли, Маргарет?

— Застрахователна компания против пожари „Порфириън“.

— О, да, онези любезни хора, които дадоха на леля Джули ново килимче за пред камината. Изглеждаше интересен, особено в някои отношения, и човек изпитва желание да му помогне. Женен е за една жена, но изглежда, че не я обича много. Обича книгите и това, което може грубо да се нарече приключение, и ако той имаше възможност… Но той е толкова беден. Живее един живот, където всичките пари като че ли отиват за глупости и дрехи. Човек толкова се страхува, че обстоятелствата ще бъдат прекалено трудни за него и че ще потъне. А ние го замесихме в нашите дискусии. Не той беше темата, но като че ли тя имаше връзка с неговия случай. Да предположим, че един милионер почине и иска да остави пари да се помогне на такъв човек. Как може да му се помогне? Трябва ли направо да му се връчат триста лири годишно, което представляваше планът на Маргарет? Повечето от дамите смятаха, че това ще му създаде просяшки манталитет. Трябва ли на него и подобните му да се предоставят безплатни библиотеки? Аз казах „Не!“. Той няма нужда от още книги, а да се научи правилно да ги чете. Моето предложение беше, че трябва да получава нещо всяка година, за да може да си позволи лятна ваканция, но ето че се появява жена му и те казват, че и тя трябва да замине. Нищо не изглеждаше подходящо. А вие какво мислите? Представете си, че вие сте този милионер и искате да помогнете на бедните. Какво ще правите?

Мистър Уилкокс, чието състояние не беше много по-малко от споменатата цифра, се засмя гръмогласно:

— Скъпа моя мис Шлегел, аз не ще се втурна там, където вашият пол не е бил в състояние да пристъпи. Няма да представям нов план към чудесните и многобройни проекти, които вече са предложени. Моят единствен принос е следното: Нека вашият млад приятел се махне от „Порфириън“ по най-бързия начин.

— Защо? — попита Маргарет.

Той понижи глас.

— Това е между приятели. Тя ще бъде в ръцете на съдия-изпълнителя още преди Коледа. Ще фалира — добави той, като мислеше, че не е разбрала.

— Господи, Хелън, чу ли? И той ще трябва да търси друго място.

— Ще трябва ли? Нека да напусне кораба, преди да е потънал. Още сега трябва да си намери друга работа.

— По-добре веднага, отколкото да чака, за да бъде сигурен, нали?

— Несъмнено.

— Защо е това?

Отново олимпийският смях и приглушеният глас.

— Естествено човекът, който е на някаква служба, когато трябва да търси работа, има по-голям шанс и е в по-добро положение, отколкото оня, който е безработен. Изглежда по-ценен. Знам по себе си… (с това ви въвеждам в държавните тайни)… това влияе до голяма степен на работодателя. Човешко е, какво да се прави.

— Не бях мислила за това — измърмори Маргарет, а Хелън каза:

— Нашата човешка природа като че ли е точно обратната. Ние даваме работа на хора, защото са безработни. Например този, който ни чисти обувките.

— И как ги чисти?

— Лошо — призна Маргарет.

— Ето, виждате ли?

— Значи вие наистина ни съветвате да кажем на този младеж…

— Нищо не ви съветвам — прекъсна я той, оглеждайки булеварда и в двете посоки, да не би неговата недискретност да бъде дочута. — Не трябваше да говоря, но така се случи, че знаех, все пак нали съм, повече или по-малко, зад кулисите. „Порфириън“ е лоша, много лоша компания — не, не казвайте, че аз съм го казал. Тя не е в картела.

— Разбира се, че няма да кажем. В действителност не знам какво означава това.

— Мислех, че една застрахователна компания никога не фалира — допълни Хелън. — Не се ли намесват другите да ги спасят?

— Вие мислите за презастраховка — каза меко мистър Уилкокс. — И точно там „Порфириън“ е слаба. Опитаха се да подбият цените, претърпяха тежки загуби от продължителна серия малки пожари и не бе възможно да се презастраховат. Страхувам се, че държавните компании не се спасяват една друга от обич.

— Човешко е, предполагам — цитира Хелън, той се засмя и се съгласи. Когато Маргарет изказа мнението, че за чиновниците, като за всички други, е станало изключително трудно да намерят работа в наши дни, той отговори: „Да, изключително“ и стана, за да се присъедини към приятелите си. Знаеше го от своята собствена кантора — рядко имаше свободно място, а получаваше стотици молби; в този момент нямаше нищо.

— А как е Хауардс Енд? — попита Маргарет, като желаеше да смени темата, преди да се разделят. Мистър Уилкокс бе склонен да мисли, че някои иска да получи нещо от него.

— Дава се под наем.

— Наистина! А вие се скитате бездомен сред дългокосите обитатели на Челси. Колко странни са пътищата на съдбата!

— Не, дава се под наем немебелирана. Ние се преместихме.

— Така ли, а аз си помислих, че двамата сте пуснали котва там завинаги. Иви нищо не ми е казвала.

— Когато сте я срещнали, нещата не са били установени. Преместихме се едва преди една седмица. Пол е привързан много към това място и го задържахме заради него, да изкара там отпуската; но наистина е невъзможно тясно. Безкрайни неудобства. Забравил съм дали сте били някога там?

— Не, в къщата никога.

— Хауардс Енд е една от онези приспособени ферми. Колкото и пари да хвърлиш, те все не са достатъчно удобни. На всичко отгоре построихме и гараж сред корените на бряста, а миналата година заградихме част от ливадата и се опитахме да направим алпинеум. Иви обича много алпийските растения. Но нищо не излезе — наистина нищо. Вие помните, или вашата сестра ще си спомни фермата с онези ужасни токачки и плета, който онази старица така и не успя да подреже правилно и все изтъняваше отдолу. А къщата отвътре, с гредите, с онова стълбище зад някаква врата — много оригинална, но не става за живеене. — Той погледна весело над парапета. — Ето прилива. А и мястото не беше подходящо. Този район става предградие. Аз мисля така — или бъди в Лондон, или извън него; затова купихме една къща на Дюси Стрийт, близо до Слоун Стрийт, и едно имение в Шропшир — Онитън Грейндж. Чували ли сте някога за Онитън? Елате да ни видите — отдалечено от всичко, нагоре към Уелс.

— Каква промяна! — каза Маргарет. Но промяната бе в нейния глас, който бе станал много тъжен. — Не мога да си представя Хауардс Енд и Хилтън без вас.

— Хилтън не е без нас — отговори той. — Чарлс е все още там.

— Все още? — попита Маргарет, която не знаеше какво става със семейството на Чарлс. — Но аз мислех, че той е все още в Епсъм. Те се обзавеждаха онази Коледа… една Коледа. Как се променя всичко! Бях свикнала често да се възхищавам на мисис Чарлс от нашите прозорци. Не беше ли Епсъм?

— Да, но те се преместиха преди осемнайсет месеца. Чарлс, доброто момче — гласът му стана глух, — мислеше, че аз ще се чувствувам самотен. Аз не исках да се мести, но той го направи и купи една къща в другия край на Хилтън, край Шестте хълма. Има и автомобил. Там са всички, много весела компания — той, тя и двете внучета.

— Аз оправям делата на другите много по-добре, отколкото самите те ги оправят — каза Маргарет, докато се сбогуваха. — След като вие сте напуснали Хауардс Енд, аз бих преместила там мистър Чарлс Уилкокс. Бих запазила това чудесно имение за семейството.

— Така е — отговори той. — Не съм го продал и нямам намерение.

— Да, но никой от вас не живее там.

— О, имаме чудесен наемател, Хеймър Брайс, един инвалид. Ако Чарлс някога пожелае… но той няма да пожелае. Доли е толкова зависима от съвременните удобства. Не, ние всички бяхме против това да останем в Хауардс Енд. Обичаме го в известен смисъл, но сега чувствуваме, че не е нито стара ферма, нито съвременно жилище. Човек трябва да има поне едното.

— А някои хора са щастливи да имат и двете. Вие не се лишавате от нищо, мистър Уилкокс. Моите поздравления.

— И моите — каза Хелън.

— Не забравяйте да кажете на Иви да дойде да ни види — Уикъм Плейс номер две. И ние няма да останем още дълго там.

— Значи и вие ще се местите?

— Следващият септември — въздъхна Маргарет.

— Всички се местят! Довиждане.

Приливът бе започнал да спада. Маргарет се облегна на парапета и го загледа тъжно. Мистър Уилкокс бе забравил жена си, Хелън — своя любим; тя самата вероятно също забравяше. Всеки се местеше. Струваше ли си да се залавяме за миналото, когато съществуваше тази постоянна промяна дори в сърцата на хората?

Хелън я стресна, като каза:

— Какъв проспериращ простак е станал мистър Уилкокс! Не мога да го понасям напоследък. Все пак ни каза за „Порфириън“. Хайде да пишем на мистър Баст, като се върнем вкъщи, и да му кажем веднага да се махне оттам.

— О, да, струва си. Хайде.

— Да го поканим на чай.

Глава XVI

Ленард прие поканата за чай следващата събота. Но беше прав — посещението бе пълен провал.

— Захар? — попита Маргарет.

— Кейк? — предложи Хелън. — От големия кейк или от курабийките? Опасявам се, че сте намерили писмото ми за доста странно, но ще ви обясним, мисля, че ние самите не сме странни, нито пък превзети. Просто сме прекалено спонтанни, това е всичко.

Като галено кученце Ленард не изпъкваше. Той не бе италианец, нито французин, в чиято кръв да тече духът на добродушната шега и изящното остроумие. Неговата духовитост бе на кокни; тя не отваряше дверите на въображението и Хелън спря бързо-бързо след краткото „Колкото повече една дама може да каже, толкова по-добре“, препоръчано шеговито.

— О, да — каза тя.

— Дамите разкрасяват…

— Да, знам. Любимият е постоянен слънчев лъч. Позволете да ви предложа една чиния.

— Как намирате своята работа? — намеси се Маргарет.

И неговото желание да говори беше пресечено. Не ще позволи на тези жени да си пъхат носа в работата му. Те олицетворяваха романтиката, както и стаята, в която накрая бе проникнал, със странните скици на къпещи се хора по стените, такива бяха и самите чаени чаши със своите изящни ивици от диви ягоди. Но той нямаше да позволи романтиката да се намеси в живота му. Защото тогава трябваше да плаща дяволски скъпо.

— О, много добре — отговори той.

— Вашата компания е „Порфириън“, нали?

— Да, така е — започна да се засяга той. — Смешно е в каква насока тръгна разговорът.

— Защо смешно? — попита Хелън, която не следеше мислите му. — Написано е с огромни букви на визитната ви картичка и като имаме предвид, че решихме да ви пишем там и вие отговорихте на бланка…

— Смятате ли, че „Порфириън“ е една от големите застрахователни компании? — продължи Маргарет.

— Зависи какво разбирате под голяма.

— Под голяма разбирам солидна, уважавана фирма, която предлага приемлива кариера на своите служители.

— Не мога да кажа… Някои ще ви кажат едно, други — друго — каза неспокойно служителят. — Според мен… — Той поклати глава. — Вярвам само на половината от това, което чувам. Дори не и толкова — по-безопасно е. Ония, които са по-умни, свършват по-зле, често съм го забелязвал. Е, предпазливостта никога не е прекалена.

Той отпи, обърса мустаците си, които щяха да си останат от онзи вид мустаци, които вечно се потапят в чашите за чай — само безпокойства, а не бяха кой знае какво, и поне да бяха модерни.

— Напълно съм съгласна с вас и затова толкова бих искала да знам: това солидна, уважавана фирма ли е?

Ленард нямаше представа. Той разбираше своето ъгълче от машината, но нищо извън него. Не желаеше да покаже нито знания, нито неведение и при тези обстоятелства още едно поклащане на главата изглеждаше най-безопасно. За него, както и за британското общество, „Порфириън“ си оставаше „Порфириън“ от рекламите — един гигант, в класически вид, но достатъчно облечен, който държеше в едната ръка горящ факел и сочеше с другата към Сейнт Пол и Уиндзорския замък. Една значителна сума бе изписана отдолу и човек сам си вадеше заключенията. Този гигант принуждаваше Ленард да прави изчисления и да пише писма, да обяснява наредбите на новите клиенти и отново да ги обяснява на старите. Гигантите действуват импулсивно — това е добре известно. Той можеше да плати за килимчето пред камината на мисис Мънт с подчертана бързина, а негласно щеше да отказва да плати големите искове и щеше да води дело след дело. Но истинската му сила, неговото минало, неговите любовни интриги с други членове на комерсиалния Пантеон — всички те бяха толкова неопределени за простосмъртните, колкото и лудориите на Зевс. Докато боговете са могъщи, ние знаем малко за тях. Едва в дните на залез една силна светлина разсича небесата.

— Научихме, че работите на „Порфириън“ не вървят — изтърси Хелън. — Искахме да ви предупредим, затова ви писахме.

— Един наш приятел смята, че презастраховките на компанията са недостатъчни — каза Маргарет.

Сега вече Ленард имаше следа. Трябваше да възхвалява „Порфириън“.

— Можете да кажете на вашия приятел — заяви той, — че е на съвсем погрешно мнение.

— О, добре!

Младият човек леко се изчерви. В неговия кръг да си на погрешно мнение бе фатално. Сестрите Шлегел нямаха нищо против да са на погрешно мнение. Те искрено се радваха, че са били зле осведомени. За тях нищо не бе фатално, освен злото.

— На погрешно мнение, така да се каже — добави той.

— Защо „така да се каже“?

— Имам предвид, не бих казал, че е напълно прав. Но това беше груба грешка.

— Значи той е отчасти прав — каза по-възрастната жена, бърза като светкавица.

Ленард отговори, че всеки е отчасти прав, ако се стигне до това.

— Мистър Баст, не разбирам нищо от бизнес и може би въпросите ми са глупави, но бихте ли ми казали кое определя една фирма да бъде „стабилна“ или „нестабилна“?

Ленард се облегна с въздишка.

— Нашият приятел, който също е бизнесмен, бе категоричен. Той каза, че преди Коледа…

— И ви съветва да се махнете оттам — довърши Хелън. — Но аз не виждам защо той трябва да знае по-добре от вас.

Ленард потри ръце. Изкушаваше се да каже, че не знае абсолютно нищо по въпроса. Но практиката в търговията му влияеше силно. Нито можеше да каже, че компанията е лоша, защото по този начин щеше да я предаде; нито че е добра, защото резултатът щеше да бъде същият. Опита се да намекне, че компанията е по средата, с огромни възможности и в двете посоки, но не издържа втренчения поглед на четири честни очи. Освен това той едва правеше разлика между двете сестри. Едната бе по-красива и по-жива, но сестрите Шлегел си оставаха едно събирателно индийско божество, чиито разлюлени ръце и противоречиви думи бяха дело на един ум.

— Човек може да види само нещата, които стават… — забеляза той и добави: — … както казва Ибсен. — Изпитваше непреодолимо желание да говори за книги и да получи максималното от своя романтичен час. Минутите се нижеха една след друга, докато дамите, с недостатъчни познания, дискутираха темата за презастраховката или хвалеха анонимния си приятел.

Ленард започна да се дразни и може би с право. Направи смътни забележки, че не е от хората, които се дразнят, когато се обсъждат работите им, но те не разбраха намека. Ако бяха мъже, можеше да проявят повече такт. Жените, въпреки че навсякъде са тактични, тук са непохватни. Не могат да разберат защо трябва да прикриваме собствените си доходи и перспективи. „Колко пари имате и колко очаквате да имате към юни месец следващата година?“ И това бяха жени с идеи, които смятаха сдържаността относно паричните дела за нещо смешно и че животът ще бъде по-истински, ако всеки обяви точната големина на златния остров, върху който е застанал, точния размер на основата, върху която полага вътъка, който не е пари. И противен случай как можем да признаем добрите страни на системата?

Но скъпоценните минути се изнизваха, а Джаки и нищетата приближаваха. Накрая той не издържа повече и ги прекъсна, като заизброява трескаво заглавия на книги. Имаше един момент на пронизителна радост, когато Маргарет каза: „Значи вие харесвате Карлайл“, а после вратата се отвори и „Мистър Уилкокс, мис Уилкокс!“ влязоха, предшествувани от две лудуващи кученца.

— О, милите! Иви, ами те са ужасно сладки! — възторжено извика Хелън, като застана на четири крака.

— Доведохме ги насам тези палавници — каза мистър Уилкокс.

— Аз ги отгледах.

— Така ли! Мистър Баст, елате да си поиграете.

— Аз вече трябва да вървя — каза остро Ленард.

— Но елате първо да ги погалите.

— Това е Ахав, а това — Джезъбел — каза Иви, която бе от хората, които кръщаваха животните на по-трагичните библейски личности от Вехтия завет.

— Трябва да вървя.

Хелън бе прекалено заета с кутретата, за да го забележи.

— Мистър Уилкокс, мистър Ба… Наистина ли трябва да тръгвате? Довиждане!

— Елате пак — обади се Хелън от пода.

Ленард кипна. Защо трябва да идва отново? Какъв смисъл имаше? Каза без заобикалки:

— Не, няма, знаех предварително, че моето посещение ще бъде неуспешно.

Повечето хора щяха да го пуснат да си върви. „Малка грешка. Опитахме се да опознаем друга класа — невъзможно.“ Но в семейство Шлегел никога не си играеха с живота. Бяха се опитали да създадат приятелство и щяха да си понесат последствията. Хелън отвърна:

— Мисля, че това е много груба забележка. За какво се нахвърляте върху мен по този начин? — И внезапно гостната се изпълни с просташка врява.

— Вие ме питате защо се нахвърлям върху вас?

— Да.

— За какво съм ви необходим тук?

— За да ти помогнем, глупаво момче! — извика Хелън. — И недей да крещиш.

— Не искам вашето покровителство. Не искам вашия чай. Аз си бях щастлив. Защо искате да ме объркате? — Той се обърна към мистър Уилкокс. — Ще обясня на този джентълмен. Моля, сър, обяснете ми трябва ли да ми се прочиства мозъкът?

Мистър Уилкокс се обърна към Маргарет с изражение на присмехулна увереност, което той така добре владееше.

— Пречим ли, мис Шлегел? Можем ли да помогнем с нещо или да си вървим?

Но Маргарет не му обърна внимание.

— Аз съм свързан с една от водещите застрахователни компании, сър. Получих нещо, което възприех като покана от тези… дами. — Той провлече думата. — Идвам и се оказва, че трябва да ми се прочисти мозъкът. Питам ви, това честно ли е?

— Изключително нечестно — каза мистър Уилкокс, а Иви остана с отворена уста, след като разбра, че баща й започва да става опасен.

— Ето, чувате ли? Крайно нечестно, казва джентълменът. Ето! Не е съгласен. — Той сочеше Маргарет. — Не можете да го отречете. — Гласът му се повиши, влезе в ритъма на сцените с Джаки. — Но щом стана необходим, това е съвсем различно. „О, да, поканете го. Разпитайте го. Прочистете му мозъка.“ Да, да, а сега ме приемете такъв, какъвто съм, тих човек, съвсем хрисим. Не желая да причинявам неприятности, но аз… аз…

— Вие — каза Маргарет, — вие… вие…

Иви се изсмя, както при остроумен отговор.

— Вие сте човекът, който се е опитал да върви след Полярната звезда.

Нов смях.

— Вие сте гледали изгрева.

Смях.

— Вие сте се опитвали да избягате от мъглите, които задушават всички нас, покрай книгите и къщите — към истината. Търсили сте един истински дом.

— Не виждам връзка — каза Ленард, изпълнен с глупав гняв.

— И аз. — Последна пауза. — Бяхте едно миналата неделя, днес сте друго, мистър Баст! Аз и сестра ми ви уважавахме. Искахме да ви помогнем; предполагахме, че и вие можете да ни помогнете. Не сме ви поканили тук за благотворителност, това ни отвращава, а защото се надявахме, че сигурно има някаква връзка между миналата неделя и други дни. Каква полза има от вашите звезди и дървета, от изгрева и вятъра, ако те не навлязат в нашия всекидневен живот? Никога не са прониквали в моя, но във вашия, мислехме си… Не трябва ли всички ние да се борим срещу сивото всекидневие, срещу дребнавостта, механичното добро настроение, срещу подозрението? Аз се боря, като не забравям приятелите си; други, които познавам, не забравят някое място, някое любимо кътче или дърво, ние ви смятахме за един от тях.

— Е, разбира се, ако има някакво недоразумение — измърмори Ленард, — единственото, което мога да направя, е да си отида. Но бих искал да кажа… — Той млъкна. Ахав и Джезъбел си играеха в краката му и го правеха да изглежда смешен. — Прочиствахте ми мозъка за служебна информация, мога да го докажа… аз… — Той си издуха носа и излезе от стаята.

— Сега мога ли да ви помогна? — попита мистър Уилкокс, като се обърна към Маргарет. — Мога ли да разменя няколко думи насаме с него в антрето?

— Хелън, настигни го… направи нещо… нещо, за да накараш този глупак да разбере.

Хелън се поколеба.

— Но все пак… — каза техният посетител. — Трябва ли тя да отиде?

Тя веднага излезе. Той поде отново:

— Бих се намесил, но почувствувах, че вие и сами можете да се справите, и си замълчах. Бяхте чудесна, мис Шлегел, направо чудесна. Можете да повярвате на думите ми — много малко жени биха могли да се справят с него.

— О, да — каза разсеяно Маргарет.

— Очаровахте ме, как го омотахте с онези дълги изречения — извика Иви.

— Да, наистина — подсмихна се баща й, — особено онова за „механичното добро настроение“, о, чудесно!

— Много съжалявам — каза Маргарет, като се овладя. — Той е добро същество. Не разбирам какво го разгневи. Сигурно ви е било крайно неприятно.

— О, няма значение. — После той заговори с друг тон. Попита дали може да говори като стар приятел и след като разрешението бе дадено, каза: — Не е ли по-добре да бъдете по-внимателна?

Маргарет се засмя, въпреки че мислите й все още се рееха след Хелън.

— Разбирате ли, че всичко това е ваша грешка? — каза тя. — Вие сте отговорен.

— Аз?

— Това е младият човек, когото трябваше да предупредим за съдбата на „Порфириън“. Предупредихме го и… вижте!

Мистър Уилкокс се ядоса:

— Не бих казал, че това е справедливо заключение — каза той.

— Очевидно не е справедливо — каза Маргарет. — Просто си мислех колко са заплетени нещата. Това е главно наша грешка, нито ваша, нито негова.

— Нито негова?

— Не.

— Мис Шлегел, вие сте прекалено добра.

— Да, наистина — кимна Иви малко надменно.

— Вие се държите прекалено добре с хората, а после те ви се налагат. Познавам света и този тип хора и щом като влязох в стаята, видях, че вие не се отнасяте с него правилно. Трябва да държите такива хора на разстояние. В противен случай те се забравят. Печално, но е истина. Те не са като нас и човек трябва да свикне с това.

— Д-да.

— Признайте, че това избухване никога нямаше да се получи, ако той беше джентълмен.

— Признавам на драго сърце — каза Маргарет, като се разхождаше напред-назад из стаята. — Един джентълмен щеше да запази за себе си своите подозрения.

Мистър Уилкокс я наблюдаваше с леко неудобство.

— В какво ви подозира той?

— Че се стремя да изкарам пари от него.

— Непоносимо животно! Но по какъв начин можете да се облагодетелствувате?

— Точно така! Как наистина? Но това е ужасно, долно подозрение. Малко мисъл или добра воля биха го отхвърлили. Това е просто безсмисленият страх, който превръща хората в непоносими животни.

— Искам да се върна на първоначалната си мисъл. Би трябвало да бъдете по-внимателна, мис Шлегел. Трябва да наредите на прислугата да не допуска такива хора.

Тя се обърна откровено към него:

— Нека ви обясня точно защо харесваме този човек и искаме отново да го видим.

— Хитрувате, хитрувате. Никога не ще повярвам, че го харесвате.

— Така е. Първо, защото той харесва физическата страна на приключението, също като вас. Вие карате автомобил и ходите на лов, той би искал да живее в палатка сред природата. Второ, за него има нещо особено в приключението. Най-кратко това особено нещо можем да наречем поезия…

— О, той сигурно е нещо като писател.

— О, не… нищо подобно! Искам да кажа, че може да бъде, но това би било отвратителна глупост. Мозъкът му е пълен със скучни откъси от книги; култура — ужасна; ние искаме от него да си прочисти мозъка и да се насочи към истинските ценности. Искаме да му покажем как може да се издигне над живота. Както казах, изглежда, или приятели, или природата, или някой… — Тя се поколеба. — Или някой много скъп човек, някое любимо място са необходими, за да ни освободят от сивото всекидневие и да разкрият колко скучен е бил животът ни. Човек би трябвало да притежава и двете, ако е възможно.

Някои от нейните думи преминаха покрай ушите на мистър Уилкокс. Той ги пропусна да минат. Други той улови и ги анализира с възхитителна яснота.

— Вашата грешка е много често срещана. Ето каква е тя. Този млад простак си има свой собствен живот. Какво право имате вие да решавате, че животът му е пропаднал или, както го нарекохте, „сив“?

— Защото…

— Един момент. Не знаете нищо за него. Той вероятно има свои радости и интереси — жена, деца, уютен малък дом. И точно в това ние, практичните… — Той се усмихна. — … сме по-толерантни от вас, интелектуалците. Ние живеем и оставяме другите да живеят и приемаме, че нещата си вървят горе-долу добре и за другите и че може да се разчита обикновеният човек сам да се погрижи за собствените си дела. Напълно приемам, гледам лицата на чиновниците в моята кантора, забелязвам, че са тъпи, но не знам какво се крие под тях. Същото е между другото и с Лондон. Чувал съм ви да роптаете против Лондон, мис Шлегел, и това изглежда смешно, но бях много ядосан от вас. Какво знаете вие за Лондон? Вие виждате цивилизацията само отвън. Не казвам, че само във вашия случай, но в много случаи това отношение води към болезненост, недоволство и социализъм.

Тя призна убедителността на становището му, въпреки че то подкопаваше въображението. Докато той говореше, няколко от предните постове на поезията и може би на хармонията паднаха и тя се оттегли към това, което наричаше своя „втора линия“ — към конкретните факти на случая.

— Жена му е една стара досадница — каза просто тя. — Изобщо не си е ходил в къщи миналата събота през нощта, защото е искал да бъде сам, а тя е помислила, че той е у нас.

— Той няма уютния дом, за който вие говорихте. Има нужда от странични интереси.

— Невъзпитан млад човек! — извика момичето.

— Невъзпитан? — попита Маргарет, която мразеше невъзпитаността повече от всичко. — Когато се омъжите, мис Уилкокс, няма ли да търсите странични интереси.

— Той очевидно ги има — подметна иронично мистър Уилкокс.

— Ами да, татко.

— Скитал е из Съри, ако искате да кажете това — каза Маргарет, като ядосано закрачи настрана.

— Виж ти!

— Мис Уилкокс, той е скитал!

— Хм… хм — подметна мистър Уилкокс, който намираше епизода забавен, макар и risqué[1]. С повечето дами той не би го обсъждал, но сега си позволи, защото Маргарет имаше репутация на еманципирана жена.

— Така каза той, а за такова нещо не би лъгал.

Двамата се засмяха.

— Ето къде ни се различават мненията. Мъжете лъжат за своето положение и перспективи, но не и за неща от този род.

Той поклати глава.

— Мис Шлегел, извинете ме, но аз познавам хората от този тип.

— Казах и преди, той не е човек от някакъв тип. Харесва приключенията и има право. Убеден е, че нашето самодоволно съществуване не е всичко. Той е груб, истеричен и педантичен, но не мисля, че с това се изчерпва всичко. Има и мъжественост у него. Да, и това е, което се опитвам да обясня. Той е истински мъж.

Докато тя говореше, погледите им се срещнаха и като че ли защитата на мистър Уилкокс рухна. Тя успя да види мъжа в него. Неволно бе докоснала чувствата му. Една жена и двама мъже — бяха образували магическия триъгълник на половете и мъжът бе развълнуван и изпълнен с ревност да не би жената да бъде привлечена от другия. Любовта, казват аскетите, разкрива срамното ни родство с животните. И така да бъде, човек може да понесе това; ревността е истинският позор. Ревността, а не любовта, ни свързва така неприятно с животинския двор и извиква представи за два разлютени петела и една самодоволна кокошка. Маргарет срази самодоволството под влияние на изисканите си обноски. Мистър Уилкокс, неизискано, продължи да изпитва гняв дълго след като бе издигнал отново отбраната си и отново представяше на света един бастион.

— Мис Шлегел, вие двете сте много мили същества, но наистина трябва да бъдете внимателни в този суров свят. Какво казва вашият брат?

— Забравих.

— Сигурно има някакво мнение?

— Смееше се, ако си спомням правилно.

— Той е много умен, нали? — попита Иви, която бе срещнала и намразила Тиби в Оксфорд.

— Да, много… Но аз се чудя какво прави Хелън.

— Тя е много млада да се заема с такива неща — каза мистър Уилкокс.

Маргарет излезе на площадката на стълбището. Не се чуваше никакъв звук, но цилиндърът на мистър Баст не беше в антрето.

— Хелън! — извика тя.

— Да — отговори един глас от библиотеката.

— Там ли си?

— Да… Той си отиде преди малко.

Маргарет отиде при нея.

— О, ти си сама тук — каза тя.

— Да… Всичко е наред, Мег! Бедният човек…

— Ела при Уилкоксови, после ще говорим… Мистър Уилкокс е много загрижен и леко раздразнен.

— О, не мога да го търпя. Мразя го. Горкият мистър Баст! Искаше да говори за литература, а ние говорихме все за бизнес. Така е объркан този човек и въпреки това толкова заслужава да му се помогне. Харесвам го изключително много.

— Браво — целуна я Маргарет, — но ела сега в гостната и не говори за него на Уилкоксови. Не приемай сериозно цялата тази работа.

Хелън влезе и се държа весело, което успокои техния гост — тази кокошка при всички положения бе свободна.

— Той си отиде с моята благословия — извика тя. — А сега да видим кученцата.

Когато си тръгнаха, мистър Уилкокс каза на дъщеря си:

— Аз съм наистина загрижен за начина, по който живеят тези момичета. Те са достатъчно умни, но непрактични, дявол да го вземе! Един ден ще стигнат твърде далеч. Момичета като тях не би трябвало да живеят сами в Лондон. Докато не се омъжат, трябва да има някой, който да се грижи за тях. Трябва да ги навестяваме по-често — по-добре ние, отколкото никой. Ти ги харесваш, нали, Иви?

Иви отговори:

— Хелън — да, но не мога да търпя оная зъбатата. И не бих нарекла която и да е от двете момиче.

Иви бе станала красива. Тъмноока, с младежка руменина под загара, стегната, със стиснати устни, тя бе най-хубавото, което Уилкоксови можеха да създадат в полето на женската красота. Засега кученцата и баща й бяха единствените, които обичаше, но мрежата на брака бе приготвена за нея и след няколко дена тя бе привлечена от един джентълмен, Пърси Кахил, чичо на мисис Чарлс, и той бе привлечен от нея.

[1] Рискован (фр.). — Б.пр. ↑

Глава XVII

Във века на собствеността има горчиви мигове дори за един собственик. Когато предстои преместване, мебелите стават нещо абсурдно, и сега Маргарет лежи будна по цели нощи и се чуди къде, къде, за бога, те и всичките им вещи ще бъдат натрупани следващия септември. Столове, маси, картини, книги, всичко това, което се бе събирало от поколения, за да стигне до тях, трябваше отново да се премести като грамада боклук, която тя копнееше с последен тласък да запрати в морето. Но там бяха книгите на баща й — те не ги четяха, но бяха на баща им и трябваше да се запазят. Имаше покрито с мрамор бюфетче — майка им го ценеше, но не помнеха защо. Около всяка дръжка и възглавница в къщата витаеше чувство, чувство, което понякога бе лично, но много по-често една слаба почит към починалите, продължение на обреди, които биха могли да свършат още на гробището.

Беше абсурдно, ако човек си го помисли. Хелън и Тиби си го помислиха, Маргарет бе прекалено заета с посредници по продажби на недвижими имоти. Феодалната собственост на земя наистина даваше чувството на достойнство, докато съвременното владение на движими имоти ни превръща отново в номадска орда. Връщаме се към цивилизацията на багажа и историците на бъдещето ще си отбележат как средните класи са увеличавали собствеността, без да пускат корени, и може би ще открият в това тайната на бедното им въображение. Шлегелови несъмнено обедняха след загубата на Уикъм Плейс. Къщата им бе помагала да внесат равновесие в своя живот и едва ли не им даваше съвети. Но пък собственикът на мястото, на което живееха, не стана духовно по-богат. Той бе построил жилищни блокове на нейно място, автомобилите му ставаха все по-бързи, критиката на социализма по-язвителна. Но той бе разлял скъпоценния дестилат на годините и с никакви химически опити не можеше да го върне отново на обществото.

Маргарет все повече униваше; искаше да намери къща, преди да са напуснали града, за да посетят, както всяка година, мисис Мънт. Тя се радваше на това пътуване и желаеше да освободи съзнанието си от неприятните мисли. В Суонидж, въпреки че беше скучно, имаше сигурност и тази година тя копнееше повече от обикновено за неговия свеж въздух и за великолепните тревисти хълмове, които го ограждаха от север. Но Лондон я разсейваше; не можеше да се съсредоточи в неговата атмосфера. Лондон само подтиква, но не може да подкрепи; и Маргарет, забързана по повърхността му да търси къща, без да знае каква точно къща търсеше, сега заплащаше за много вълнуващи изживявания в миналото. Не можеше дори да се освободи от културата и пилееше времето си по концерти, които бе грехота да пропусне и покани, на които не беше редно да откаже. Накрая тя се отчая; реши, че няма да ходи никъде и няма да бъде вкъщи за никого, докато не намери жилище, и наруши обещанието си след половин час.

Веднъж се бе оплакала на шега, че не е била никога в ресторанта „Симпсънс“ на булевард Странд. Сега пристигна една бележка от мис Уилкокс, с която я канеше там на обед. Щеше да присъствува и мистър Кахил и тримата щяха да си побъбрят весело и вероятно да завършат в „Хипъдроум“. Маргарет не изпитваше голямо уважение към Иви и нямаше желание да се среща с годеника й, а се изненада и от това, че Хелън, която ги разсмя много повече, когато говориха за „Симпсънс“, не бе поканена вместо нея. Но поканата я поласка със своя интимен тон. Тя трябваше да опознае Иви по-добре, отколкото си мислеше, и заявявайки, че „просто трябва“, тя прие.

Но когато видя Иви на входа на ресторанта да се взира напрегнато в нищото, според модата на жените спортистки, тя отново загуби самообладание. Мис Уилкокс видимо се бе променила след годежа. Гласът й бе по-рязък, обноските й по-прями и бе склонна да се отнася снизходително към по-глупавата девица, Маргарет бе достатъчно глупава, за да се засегне от това. Угнетена от своето уединение, тя виждаше не само къщи и мебели, но и кораба на живота да се плъзга край нея с хора като Иви и мистър Кахил на борда.

Има моменти, когато добродетелта и благоразумието ни предават и един от тях настъпи за нея в ресторант „Симпсънс“ на Странд. Докато се изкачваше по стълбата, тясна, но с дебел килим, докато влизаше в салона, където возеха на колички печени овнешки филета към очакващи духовници, у нея възникна силното, макар и погрешно убеждение за собствената й безпомощност, и пожела никога да не бе излизала от лагуната, където единствено изкуството и литературата бяха събития и където никой не се женеше и не успяваше да остане сгоден. После дойде една малка изненада. „И татко може би ще е тук.“ Да, той беше тук. С усмивка на удоволствие тя тръгна напред да го поздрави и чувството й за самота изчезна.

— Мислех си, ако мога, ще мина насам — каза той. — Иви ми каза за малкия си план и аз току-що дойдох и запазих маса. Винаги запазвайте предварително маса. Иви, не се преструвай, че искаш да седнеш до стария си баща, защото не е така. Мис Шлегел, седнете до мен — от състрадание. Господи, но вие изглеждате уморена! Тревожите се за вашите млади чиновници?

— Не, за къщата — каза Маргарет, промъквайки се покрай него в сепарето. — Гладна съм, а не уморена. Умирам от глад.

— Това е добре. Какво ще вземете?

— Пай с риба — каза тя, като погледна в менюто.

— Пай с риба! Представете си само — да отидете в „Симпсънс“ за пай с риба! Въобще не е това, което трябва да си изберете тук.

— Тогава вие ми поръчайте нещо — каза Маргарет, като си сваляше ръкавиците. Настроението й се повишаваше, а споменаването на Ленард Баст странно я бе развълнувало.

— Печено овнешко филе — каза той след задълбочено размишление — и ябълково вино. Ето това е нещо. Харесвам това място, забавно е от време на време. Изглежда съвсем като в добрите стари времена. Съгласна ли сте?

— Да — каза Маргарет, макар че не беше. Поръчката бе направена, овнешката плешка пристигна на количка и сервитьорът, под указанията на мистър Уилкокс, отряза от сочното месо и напълни догоре чиниите им. Мистър Кахил настоя за говеждо филе, но по-късно призна, че е направил грешка. Той и Иви скоро се впуснаха в едносричен разговор, който въпреки че бе много приятен за тези, които го водеха, нито изискваше, нито заслужаваше внимание от страна на околните.

— Златно правило е да се дава бакшиш на сервитьора. Давай бакшиш навсякъде е моят девиз.

— Може би това прави живота по-човешки.

— Тогава хората не те забравят никога. Особено на изток, ако дадеш бакшиш, там те помнят поне цяла година.

— Били ли сте там?

— О, Гърция и Източното Средиземноморие. По-рано ходех за развлечение и по работа в Кипър, имаше някакъв военен клуб там. Няколко пиастра, сполучливо раздадени както трябва, запазват свежа паметта. Но вие, разбира се, намирате това за ужасяващо цинично. Как върви вашият дискусионен клуб? Има ли нови утопии напоследък?

— Не, търся къща, мистър Уилкокс, както веднъж ви споменах. Знаете ли някъде свободни къщи?

— За съжаление, не.

— Е, та такъв е смисълът човек да бъде практичен, ако не можете да намерите къща за две нещастни жени? Ние искаме само една малка къщичка с просторни стаи, и то много.

— Иви, това ми харесва! Мис Шлегел очаква от мен да й стана посредник при покупка на недвижими имоти.

— За какво става дума, татко?

— Търся нова къща за септември и някой трябва да я намери. Аз не мога.

— Пърси, сещаш ли се за нещо?

— Не се сещам — отвърна мистър Кахил.

— Така си и знаех! От тебе няма никаква полза.

— Няма никаква полза. Чуйте я само! Никаква полза. Хайде, стига!

— Добре, така да е. Нали, мис Шлегел?

Пороят на тяхната любов, след като опръска Маргарет с тези капки, се понесе по обичайния си път. Тя бе благосклонна към него сега, защото една малка разтуха бе възвърнала нейното добросърдечие. Разговорът и мълчанието еднакво й харесваха и докато мистър Уилкокс правеше предварителни проучвания за сиренето, очите й оглеждаха ресторанта и се възхищаваха на неговата добре пресметната дан към сигурността на нашето минало. Въпреки че не беше по-старинен от произведенията на Киплинг, реликвите в него бяха подбрани така умело, че критичността й бе приспана и посетителите, които получаваха тук храна, за да могат да постигнат целите на империята, носеха външния образ на пастор Адамс и Том Джонс[1]. Откъси от разговора им дращеха странно в ушите й. „Вие сте съвсем прав! Още тази вечер ще телеграфирам в Уганда“ — идваше от масата зад тях. „Техният император иска война, добре ще му я дадем“ — бе мнението на един духовник. Тя се усмихна на тези контрасти.

— Следващия път — каза тя на мистър Уилкокс — вие ще дойдете да обядвате с мен в „Юстъс Майлс“.

— С удоволствие.

— Не, вие няма да го харесате — каза тя, като побутна към него чашата си за още вино. — Всичко е белтъчини и полезни за организма ви съставки, а разни хора идват при вас и ви се извиняват, но казват, че вие имате такава чудесна аура[2].

— Какво?

— Не сте чували за аура? О, вие сте щастлив човек! Аз лъскам моята с часове. Нито що е астрално тяло[3]?

Той бе чувал за астрални тела, но нямаше положително отношение към тях.

— Точно така. За щастие ставаше въпрос за аурата на Хелън, а не за моята, и тя трябваше да я придружава и да бъде вежлива. Аз просто си седях и си бях натъпкала кърпичката в устата, докато човекът си тръгне.

— Изглежда, че на вас двете ви се случват странни изживявания. Никой досега не ме е питал за моята — как се казваше? Може би аз нямам.

— Сигурно имате, но може да е толкова ужасна на цвят, че никой не смее да ви го каже.

— Кажете, мис Шлегел, наистина ли вярвате в свръхестественото и всичко останало?

— Много труден въпрос.

— Но защо? Грюйер[4] или стилтън[5]?

— Грюйер, ако обичате.

— По-добре вземете стилтън.

— Стилтън. Защото въпреки че не вярвам в аури и мисля, че теософията е само компромис.

— Въпреки това може да има нещо в нея — заключи той, като се намръщи.

— Дори не и това. Тя може да бъде компромис в неправилна насока. Не мога да обясня. Не вярвам във всички тези чудатости и въпреки това не ми е приятно да заявя, че не вярвам в тях.

Той изглеждаше незадоволен и каза:

— Значи не искате да ме уверите, че не държите на астралните тела и всичко останало?

— Бих могла — каза Маргарет, изненадана, че това има значение за него. — И ще го направя. Когато говорех за лъскането на моята аура, просто исках да бъда забавна. Но защо искате да разберете това?

— Не знам.

— Не, мистър Уилкокс, знаете.

„Да, аз съм“, „Не, ти не си“ — избухнаха внезапно влюбените срещу тях. Маргарет замълча за миг, после смени темата.

— Какво става с вашата къща?

— Същата си е, както беше миналата седмица, когато я уважихте.

— Нямам предвид тази на Дюси Стрийт. Хауардс Енд, разбира се.

— Защо „разбира се“?

— Не можете ли да извадите наемателя и да ни я дадете под наем? Почти сме се умопобъркали.

— Нека помисля. Бих искал да мога да ви помогна. Но си мислех, че искате да останете в града. Един малък съвет — изберете си района, после определете цената, която ще можете да плащате, и не отстъпвайте. По този начин получих къщата на Дюси Стрийт и в Онитън. Казах си: „Искам да живея точно тук“ и така стана, а мястото в Онитън е едно на хиляда.

— Аз пък отстъпвам. Мъжете като че ли хипнотизират къщите — усмиряват ги с поглед и те се приближават, разтреперани. Жените не могат. Не аз, а къщите ме хипнотизират. Нямам власт над тези безочливи творения. Къщите са нещо живо. Нали?

— Чувствувам се в небрано лозе — каза той и добави: — Не говорихте ли почти така на вашия чиновник?

— Така ли? Да, да, повече или по-малко. Говоря по този начин на всички — или се опитвам.

— Да, знам. И колко, предполагате, че е разбрал той от това?

— Това си е негова работа. Не мисля, че трябва да нагаждам думите си към околните. Безспорно човек може да открие случайно някакво средство за размяна, което да изглежда подходящо, но то не е реално, както парите не са храна. В това няма препитание. Предавате го на по-долните класи, те ви го връщат обратно и вие наричате това „обществени отношения“ или „взаимни усилия“, а то е взаимство в самодоволството, ако изобщо е нещо. Нашите приятели в Челси не го виждат. Те твърдят, че човек трябва да бъде на всяка цена разбираем, а жертвите…

— По-долните класи. — Мистър Уилкокс като че ли с ръка прекъсна думите й. — Значи допускате, че има богати и бедни. Това вече е нещо.

Маргарет не можа да отговори. Толкова невероятно глупав ли бе той или я разбираше по-добре, отколкото самата тя се разбираше?

— Вие наистина допускате, че ако богатството е разделено по равно, след няколко години отново ще има богати и бедни. Трудолюбивият човек ще се изкачи на върха, нехранимайкото ще потъне на дъното.

— Всички признават това.

— Вашите приятели, социалистите — не.

— Моите социалисти го допускат. Вашите — може би не, но аз силно подозирам, че вашите не са социалисти, а кегли, които вие сте създали за ваше собствено забавление. Не мога да си представя някое живо същество, което може да се събаря толкова лесно.

Той би се почувствувал обиден от това, ако тя не беше жена. Но жените могат да казват всичко — това бе едно от най-святите му убеждения и той само отвърна с весела усмивка.

— Няма значение. Вие направихте две признания, с които се изложихте, и аз ви подкрепям от все сърце и в двете.

След малко свършиха с обеда и Маргарет, която се бе извинила, че не може да отиде в „Хипъдроум“, се сбогува. Иви почти не й бе обърнала внимание и тя подозираше, че обедът е бил замислен от бащата. Той и тя се откъсват от семействата си и отиваха към едно по-близко познанство. Това бе започнало много отдавна. Тя бе приятелка на съпругата му и затова той й бе подарил за спомен онова сребърно шишенце за парфюм. Бе много мило от негова страна да й го подари, а и той винаги бе предпочитал нея пред Хелън — за разлика от повечето мъже. Но напоследък промяната бе удивителна. Бяха направили повече за една седмица, отколкото за две години, и наистина бяха започнали да се опознават един друг.

Тя не забрави обещанието му да отиде в „Юстъс Майлс“ и го покани веднага след като успя да осигури Тиби за придружител. Той дойде и покорно опита полезните за организма ястия.

Следващата сутрин Шлегелови отпътуваха за Суонидж. Не бяха успели да си намерят нов дом.

[1] Герои на английския писател Хенри Фийлдинг (1707–1754). — Б.пр. ↑

[2] В астрономията — невидима атмосфера или субстанция, която се предполага, че обкръжава човек или предмет. — Б.пр. ↑

[3] Предполагаем дух или призрачен двойник на човешкото тяло, което може да го напусне при негово желание. — Б.пр. ↑

[4] Швейцарско сирене. — Б.пр. ↑

[5] Английско сирене. — Б.пр. ↑

Глава XVIII

Докато седяха в трапезарията на леля Джули в Бейс, възпирайки разточителното й гостоприемство и наслаждавайки се на гледката към залива, пристигна едно писмо за Маргарет, което я хвърли в смут. То бе от мистър Уилкокс. В него се съобщаваше за „важна промяна“ в плановете му. Поради сватбата на Иви той бе решил да напусне къщата си на Дюси Стрийт и бе съгласен да я дава ежегодно под наем. Това бе делово писмо, където открито се казваше какво ще направи той за тях и какво няма да направи. Също и какъв е наемът. Ако бяха съгласни, Маргарет трябваше да отиде веднага, думите бяха подчертани, както е необходимо, когато човек има работа с жени, и да разгледа къщата с него. Ако не одобряваха идеята, той искаше да му съобщят с телеграма, за да я предаде в ръцете на посредник.

Писмото я смути, защото тя не бе сигурна какво означава. Ако той я харесваше, ако с хитрост бе постигнал поканата в „Симпсънс“, не беше ли това ход да я върне в Лондон и всичко да свърши с предложение за женитба? Тя си зададе този въпрос колкото е възможно по-грубо, с надеждата, че разумът й ще изкрещи: „Глупости, ти си една притеснителна глупачка!“. Но разумът й само пламна за миг и остана безмълвен и известно време тя стоя, загледана в разпокъсаните вълни, и се чудеше дали новината ще се стори странна на околните.

Щом като заговори, звукът на собствения й глас я окуражи. Не можеше да има нищо в това. Отговорите също бяха нормални и в потока на разговора страховете й изчезнаха.

— Не е необходимо да ходиш, въпреки че… — започна домакинята.

— Не е необходимо, но не е ли по-добре? Наистина започва да става доста сериозно. Изпускаме шанс след шанс и накрая ще ни изхвърлят багажа на улицата. Не знаем какво точно искаме, това е нашата беда…

— Не, ние нямаме истински връзки — каза Хелън, като си взе препечен хляб.

— Защо да не отида днес в града, да наема къщата, ако има и най-малката възможност, и после да се върна утре със следобедния влак, за да се позабавлявам и аз? Не ще бъда приятна нито на себе си, нито на околните, докато не смъкна този товар от плещите си.

— Но няма ли да направиш нещо прибързано, Маргарет?

— Няма нищо прибързано в цялата работа.

— Кои са всъщност Уилкоксови? — попита Тиби, въпрос, който звучи глупаво, но бе в действителност много коварен, както почувствува леля му на гърба си, когато се опита да му отговори:

— Не мога да се оправя с Уилкоксови, не мога да разбера що за хора са.

— Нито пък аз — съгласи се Хелън. — Смешно е, че ние направо не ги изгубваме от поглед. От всички наши хотелски познати точно мистър Уилкокс е единственият, който се задържа. Минаха повече от три години и през това време се отчуждихме от далеч по-интересни хора.

— Интересните хора не ни предлагат къщи.

— Мег, ако започваш отново в твоя истински английски дух, ще хвърля сиропа върху теб.

— По-добър е от космополитичния — каза Маргарет и стана. — А сега, деца, какво да бъде? Знаете къщата на Дюси Стрийт. Какво да отговоря — да или не? Тиби, скъпи — какво? Страшно ми се иска да ви обвържа и двамата.

— Всичко зависи от това какъв смисъл придаваш на думата възм…

— Няма нищо такова. Отговори „да“.

— Отговори „не“.

Тогава Маргарет заговори сериозно.

— Мисля, че нашата класа — каза тя — се изгражда. Не можем да се оправим дори с такова дребно нещо, а какво ще стане, ако трябва да решаваме голям проблем?

— Ще се оправим лесно-лесно — отвърна Хелън.

— Мислех за татко. Как се е решил да напусне Германия, след като се е сражавал за нея като млад и всичките му приятели и чувства са били свързани с Прусия? Как е успял да се освободи от патриотизма и е започнал да се стреми към нещо ново? Това би ме убило. Когато е бил почти четирийсетгодишен, той е могъл да смени страната и идеалите си — а ние, на нашата възраст, не можем да си сменим къщата. Това е унизително.

— Твоят баща може да е бил способен да смени страната — каза рязко мисис Мънт — и не се знае дали това е добро или лошо. Но той не беше в състояние по-добре от вас да си смени дома — дори още по-зле. Никога не ще забравя какво изживя бедната Емили при преместването от Манчестър.

— Знам — извика Хелън. — И аз ви казах същото. Човек се проваля в малките неща. Големите, истинските, са нищо, когато дойдат.

— Проваля се, скъпа моя! Ти си прекалено млада, за да си спомняш — фактически ти не съществуваше. Но мебелите наистина бяха във фургоните и пътуваха, преди да бъде подписан договорът за Уикъм Плейс, а Емили взе влака за Лондон с бебето — тогава това бе Маргарет — и с по-дребния багаж, без дори да знае къде ще бъде нейният нов дом. Така че напускането на тази къща може да е трудно, но не е нищо в сравнение с мъките, които преживяхме, за да влезете в нея.

Хелън извика с пълна уста:

— И това е човекът, който е победил австрийците, французите, който е победил немеца в самия себе си. И ние сме като него.

— Ти говори за себе си — каза Тиби. — Моля, запомни, че аз съм космополит.

— Хелън може би е права.

— Разбира се, че е права — каза Хелън.

Хелън може би бе права, но не тя замина за Лондон, а Маргарет. Една прекъсната почивка е най-лошото от дребните тревоги и човек може да бъде извинен, ако се чувствува отвратително, когато едно делово писмо го откъсне от морето и приятелите. Тя не можеше да повярва, че баща й някога бе чувствувал същото. Напоследък не беше добре с очите и затова не можеше да чете във влака, а се отегчаваше да гледа навън пейзажа, който бе гледала едва вчера. В Саутхамптън „помаха“ на Фрида — Фрида бе на път да се присъедини към тях в Суонидж и мисис Мънт бе изчислила, че влаковете им ще се срещнат. Но Фрида гледаше на другата страна и Маргарет продължи пътя си към града, като се чувствуваше самотна и стара мома. Как може да си въобразява съвсем като стара мома, че мистър Уилкокс я ухажва! Веднъж бе посетила една стара мома — бедна, глупава и грозна, — чиято мания бе, че всеки мъж, който се приближи до нея, се влюбва веднага. Как й се късаше сърцето за измаменото същество! Как я бе укорявала, убеждавала и в отчаяние се бе примирила! „Можех да бъда измамена от помощника на енорийския свещеник, скъпа моя, а младият човек, който ми носи дневната поща, наистина е влюбен в мен и естествено.“ Това винаги й се бе струвало най-ужасната черта на старостта и все пак някой ден самата тя можеше да бъде въвлечена в него под тежестта на девствеността.

Сам мистър Уилкокс я посрещна на гара Уотърлу. Беше сигурна, че не е същият, както обикновено; та той се обиждаше от всичко, което тя кажеше.

— Много мило от ваша страна — започна тя, — но се опасявам, че къщата няма да е подходяща. Къщата, която ще задоволи семейството Шлегел, още не е построена.

— Какво! Дошли сте с решение да не наемате!

— Не, не точно така.

— Не съвсем? В такъв случай нека да тръгваме.

Тя се забави, за да се полюбува на новия автомобил — по-красиво творение от яркочервеното чудовище, което бе откарало леля Джули към нейната орис отпреди три години.

— Вероятно е много хубав — каза тя. — Как го намирате, Крейн?

— Хайде, нека да тръгваме — повтори домакинът. — Откъде, за бога, знаете, че моят шофьор се казва Крейн?

— Защо, та аз познавам Крейн, веднъж ходихме с Иви на разходка с автомобила. Знам, че имате и прислужница на име Милтън. Знам всякакви неща.

— Иви! — повтори той със засегнат глас. — Сега няма да я видите. Замина с Кахил. Съвсем не е приятно, уверявам ви, да останете сам толкова дълго. Занимавам се по цял ден с работата си, наистина сега имам прекалено много работа, но когато вечер се върна у дома, казвам ви, не мога да понасям къщата.

— И аз посвоему съм самотна — отговори Маргарет. — Направо ти се къса сърцето, когато напускаш стария си дом. Смътно си спомням нещо преди Уикъм Плейс, а Хелън и Тиби са родени там. Хелън казва…

— И вие се чувствувате самотна?

— Ужасно. Хей, минахме зад Парламента.

Мистър Уилкокс погледна нататък презрително. По-важните конци на живота бяха другаде.

— Да, те пак си приказват — каза той, — но вие искате да кажете…

— О, някакви глупости за мебелите. Хелън казва, че само те оцеляват, докато хората и къщите загиват, и че когато настъпи краят на света, тук ще бъде пустиня от столове и дивани — представете си само, — които се носят из безкрайността, без да има кой да седне върху тях.

— Вашата сестра винаги е обичала такива малки шеги.

Тя каза „да“, брат ми „не“ за Дюси Стрийт. Не е лесно да ни се помага, мистър Уилкокс, уверявам ви.

— Вие не сте толкова непрактична, колкото се представяте. Никога няма да повярвам в това.

Маргарет се засмя. Но тя беше точно толкова непрактична. Не можеше да се съсредоточи върху подробностите. Парламентът, Темза, мълчаливият шофьор щяха да проблеснат покрай търсенето на къща, а всички те изискваха някакво обяснение или отговор. Не е възможно да гледаш разумно и трезво на съвременния живот и да го виждаш като цяло, и тя бе предпочела да го вижда в цялост. Мистър Уилкокс го гледаше разумно и трезво. Той никога не се безпокоеше за загадъчното или скритото. Темза можеше да тече от морето към сушата, шофьорът можеше да прикрие всички възможни чувства и философии под нездравата си кожа. Това си беше тяхна работа, той си имаше своя.

Въпреки това на нея й харесваше да бъде с мистър Уилкокс. Той не представляваше упрек, а стимул, и прогонваше болезнеността. По-възрастен от нея с около двайсет години, той бе запазил способността, която тя предполагаше, че вече почти бе загубила, не творческите възможности на младостта, а нейната самоувереност и оптимизъм. Той бе така уверен, че светът е много приятен. На външен вид бе здрав, косата му бе пооголила челото, но не бе оредяла, гъстите мустаци и очите, за които Хелън бе казала, че са с цвят на шоколад, излъчваха приятна заплаха и когато бяха обърнати към бедняшките квартали, и когато гледаха звездите. Някой ден, когато настъпи златният век, може би няма да има нужда от този тип хора. Засега онези, които смятат, че ги превъзхождат, а може и да е така, им дължат уважение.

— Все пак вие отговорихте бързо на моята телеграма — забеляза той.

— О, дори и аз мога да разбера кое е хубаво.

— Радвам се, че не презирате земните блага.

— Господи, не, разбира се! Само идиоти и самодоволни глупаци могат да направят това.

— Радвам се, много се радвам. — Той омекна изведнъж и се обърна към нея, сякаш забележката му бе допаднала. — Съществува толкова лицемерие в тъй наречените интелектуални кръгове. Радвам се, че вие не го споделяте. Самоотречението е много полезно като средство за укрепване на характера. Но не мога да понасям онези хора, които се изказват презрително за удобствата. Те обикновено имат нещо за изглаждане. А вие?

— Има два вида удобства — каза Маргарет, която държеше на мнението си, — едни, които могат да се споделят с околните, като огън, време или музика; и други, които не могат, например храната. Зависи.

— Имам предвид, разбира се, разумните удобства. Не бих искал да мисля, че вие… — Той се наведе по-близо, изречението замря недовършено. Маргарет се почувствува оглупяла, сякаш в главата й се въртеше сигналната светлина на фар. Той не я целуна, защото часът бе дванайсет и половина, а автомобилът минаваше покрай конюшните на Бъкингамския дворец. Но атмосферата бе така заредена с чувства, като че хората съществуваха заради нея, и Маргарет бе изненадана, че Крейн не може да го усети, а се обръща. Въпреки че може би тя бе идиот, сигурно мистър Уилкокс бе по-… как човек може да го изрази — по-голям психолог от обикновено. Винаги добър познавач на характери за целите на бизнеса, този следобед той като че ли разшири тази сфера, като забеляза и други качества, освен уредност, съобразяване с другите и решителност.

— Искам да разгледам цялата къща — заяви тя, когато пристигнаха. — Щом се върна в Соунидж, а това ще стане утре следобед, ще говоря още веднъж с Хелън и Тиби и ще ви телеграфирам „да“ или „не“.

— Добре. Това е трапезарията. — И те започнаха своята обиколка.

Трапезарията бе просторна, но претрупана с мебели. Дъхът на Челси би проплакал гласно. Мистър Уилкокс се бе въздържал от онези декоративни проекти, които започват да отстъпват, размекват се, накрая се свиват и постигат красотата за сметка на удобството и дързостта. След толкова много еднообразие и самоотречение Маргарет разглеждаше с облекчение разкошната ламперия, фриза, позлатените тапети, сред чиято зеленина пееха папагали. Това изобщо нямаше да бъде в хармония с нейните мебели, но онези тежки столове, оня огромен бюфет, отрупан с внушителни сервизи, щяха да издържат на това въздействие като живи хора. Стаята напомняше за мъже и Маргарет в страстното си желание да свърже произхода на съвременния капиталист с воините и ловците в миналото, я видя като древна зала за гости, където владетелят сядаше на масата сред своите танове. Дори Библията, холандската Библия, която Чарлс бе донесъл от Бурската война, си беше на мястото. В такава стая можеше да се показват придобивките от завоеванията.

— Това е вестибюлът.

Вестибюлът беше постлан с плочки.

— Тук пушим с приятели.

Приятелите пушеха на столове, покрити с кафява кожа. Сякаш някой автомобил бе размножил седалките си.

— О, хубаво! — каза Маргарет и потъна в един от тях.

— Хареса ли ви? — попита той, като спря поглед на вдигнатото й лице, израз на едно почти интимно чувство. — Много е глупаво човек да не се подрежда удобно. Нали?

— Да-да. И е глупаво, и не е глупаво. Това рисунки от Крукшанк[1] ли са?

— На Гилрей[2]. Ще се качим ли горе?

— Всички тези мебели от Хауардс Енд ли са?

— Всички мебели от Хауардс Енд отидоха в Онитън.

— Аз… аз съм загрижена за къщата, не за мебелите. Колко голяма е тази пушалня?

— Десет на пет. Не, май пет и нещо.

— А, добре. Мистър Уилкокс, не се ли забавлявате някога от сериозността, с която хората от нашата класа подхождат към темата за къщите?

Продължиха към гостната. Тук духът на Челси се усещаше. Беше в жълтеникаво и не правеше впечатление. Човек можеше да си представи как дамите се оттеглят в нея, докато техните съпрузи обсъждат истинските житейски проблеми долу, докато си пушат пурите. Беше ли изглеждала така гостната на мисис Уилкокс в Хауардс Енд? В мига, когато тази мисъл мина през ума на Маргарет, мистър Уилкокс й предложи да стане негова съпруга и съзнанието, че е била права, така я завладя, че тя премаля.

Но предложението не можеше да се нареди сред най-известните любовни сцени в световната история.

— Мис Шлегел. — Гласът му бе твърд. — Аз ви извиках да дойдете под привиден предлог. Исках да говоря с вас за нещо много по-сериозно от една къща.

Маргарет почти отговори „Знам…“

— Ще мога ли да ви склоня да споделите моята… възможно ли е…

— О, мистър Уилкокс! — прекъсна го тя, като се държеше за пианото и отклони поглед. — Да, да, разбирам. Може ли да ви пиша по-късно?

Той започна да заеква:

— Мис Шлегел… Маргарет… не разбирате…

— О, да! Да, разбира се! — каза тя.

— Моля ви да станете моя жена.

Тя вече споделяше чувствата му толкова дълго, че когато той каза „Моля ви да станете моя жена“, тя си наложи да трепне. Трябваше да покаже изненада, ако той я очаква. Заля я огромна радост. Беше неописуемо. Нямаше нищо общо с човешката природа, това бе най-вече като всепроникващото щастие от хубавото време. Хубавото време се дължи на слънцето, но Маргарет не можеше да види тук някакво върховно сияние. Стоеше щастлива в неговата гостна и жадуваше да даде щастие. Когато си тръгваше, тя разбра, че върховното сияние бе любовта.

— Не сте обидена, нали, мис Шлегел?

— Как мога да бъда обидена?

За миг настъпи мълчание. Той желаеше да се отърве от нея и тя го знаеше. С интуицията си разбра, че не трябва да го гледа, когато се бори за богатства, които не могат да се купят с пари. Той желаеше приятелство и обич, но се страхуваше от тях, а тя, която се бе научила просто да желае и би направила от тази борба нещо прекрасно, се въздържа, тъй като усети неговата несигурност.

— Довиждане — продължи тя. — Ще получите писмо от мен, утре се връщам в Суонидж.

— Благодаря ви.

— Довиждане и всъщност аз трябва да ви благодаря.

— Мога да поръчам автомобила, нали?

— Ще бъде много любезно от ваша страна.

— Иска ми се да ви бях писал. Трябваше ли да ви пиша?

— Не, разбира се.

— Има само един въпрос…

Тя поклати глава. Той леко се пообърка и после те се разделиха. Разделиха се, без да си подадат ръка — заради него тя бе оставила срещата да премине в най-тихите и спокойни нюанси на сивото. Въпреки това се бе разтреперила от щастие, преди да стигне до вкъщи. И други я бяха обичали в миналото, ако човек може да употреби за техните мимолетни желания толкова тържествена дума, но тези, другите, бяха „глупаци“ — млади хора, които нямаха какво да правят, възрастни мъже, които не можеха да намерят някоя по-добра. Тя също често бе „обичала“, но само доколкото си беше жена — просто копнежът към противния пол, който се забравя с ясното съзнание за неговата стойност и с усмивка. Никога преди нейната индивидуалност не бе докосвана. Не беше нито млада, нито много богата и бе удивена, че един мъж с някакво положение може да я възприеме сериозно. Докато стоеше и се опитваше да направи равносметка в празната си къща, сред красиви картини и ценни книги, вълните на чувствата преляха, като че ли приливът на страст се носеше с нощния въздух. Тръсна глава, опита се да се съсредоточи, но не успя. Напразно повтаряше: „И друг път съм изживявала такива неща“. Никога не бе изживяла това; големият механизъм, противопоставен на малкия, се бе задвижил и мисълта, че мистър Уилкокс обича нея, я завладя, преди тя да може да отговори на чувствата му.

Още не бе взела решение. „О, сър, това е така внезапно…“, тази прекалено скромна фраза изразяваше точно състоянието й, когато дойде нейното време. Предчувствията не са подготовка. Трябваше да изследва по-задълбочено собствената си природа и неговата; трябваше да я обсъди безпристрастно с Хелън. Това бе странна любовна сцена — върховното сияние не бе осъзнато от началото до края. На негово място тя би казала: Ich liebe dich[3], но може би той нямаше навик да разкрива сърцето си. Може би щеше да го направи, ако тя бе настояла — може би в знак на морално задължение; в Англия очакват от всеки мъж да открие сърцето си веднъж, но усилието би го разтърсило и никога, ако тя можеше да го предпази, той не би трябвало да губи онези защитни укрепления, които бе избрал срещу света. Никога не трябваше да бъде безпокоен с емоционални приказки или да му се изказва съчувствие. Той вече бе възрастен човек и би било безсмислено и дръзко да бъде поправян.

Винаги желан дух, мисис Уилкокс се появяваше и изчезваше, като наблюдаваше сцената без ни най-малка горчивина, помисли си Маргарет.

[1] Английски художник (1792–1878), известен с илюстрациите си към романите на Дикенс. — Б.пр. ↑

[2] Джеймс Гилрей (1757–1815) — един от най-изтъкнатите английски карикатуристи. — Б.пр. ↑

[3] Обичам те (нем.). — Б.пр. ↑

Глава XIX

Ако някой искаше да покаже Англия на чужденец, може би най-разумно би постъпил да го заведе на края на Пърбек Хилс, на самия връх, на няколко мили източно от Корф. Тогава гледка след гледка от нашия остров ще се разстелят под краката му. Под него е долината на Фрум и всички онези необитаеми земи, които се простират от Дорчестър нататък, тъмни и златни, и отразяват растящия по тях прещип във водите на Пул. Отвъд е долината на Стоуър, безотговорна рекичка, мръсна при Бландфорд, чиста при Уимборн — Стоуър, която тихо преминава през плодородни поля, за да се влее в Ейвън под кулата на Крайстчърч. Долината на Ейвън е невидима, но далеч на север привикналото око може да съзре Клирбъри Ринг, която я огражда, а въображението може да прескочи отвъд към самата долина на Солсбъри, а отвъд нея — към славните тревисти хълмове на Централна Англия. Не отсъствуват и предградията. Плебейският бряг на Борнмът се снишава отдясно и се появяват първите борове, които са знак, при цялата им красота, за червени къщи и фондовата борса, и се простират до самите врати на Лондон. Така огромна е дирята към метрополията. Но тя никога няма да докосне скалите на Фрешуотър и островът[1] ще охранява Острова[2] до края на света. Гледана от запад, красотата на остров Уайт превишава всички закони на красотата. Като че ли отломък от Англия е отплувал напред, за да посрещне чужденеца — варовик от нашия варовик, торф от нашия торф, символ на онова, което ще последва. А зад този отломък лежи Саутхамптън, да посреща народите, и Портсмут, един скрит огън, а всичко около него, с двойно и тройно стълкновение на приливите, се върти от морето. Колко много села се откриват при тази гледка! Колко много замъци! Колко църкви, западнали или в разцвет! Колко кораби, железопътни линии и пътища! Какво невероятно множество от хора, работещи под това блестящо небе за такава крайна цел! Разумът губи сили като вълна на брега на Суонидж; въображението се разраства, разпростира се и се задълбочава, докато стане географско и обкръжи Англия.

Така и Фрида Мозебах, сега фрау архитект Лизеке и майка на детето на своя съпруг, бе доведена до тези височини, за да бъде поразена, и след продължително съзерцание каза, че хълмовете били по-високи от тези в Померания, което бе вярно, но не изглеждаше уместно на мисис Мънт. Дъното на Пул Харбър бе пресъхнало, което й даде повод да подчертае липсата на кален бряг във Фридрих Вилхелм Бад в Рюген, където буковете са надвиснали над Балтийско море, където няма приливи и отливи и кравите могат да съзерцават водата. Мисис Мънт каза, че това е доста нездравословно, защото водата е по-добра, когато се движи.

— А вашите английски езера, Випдърмир, Грасмир, те нездравословни ли са?

— Не, фрау Лизеке, понеже са сладководни и са нещо по-друго. Солената вода трябва да има приливи и отливи и да се движи много, защото иначе мирише. Погледнете например някой аквариум.

— Аквариум! О, мисис Мънт, искате да ме убедите, че аквариумите със сладка вода вонят по-малко от тези със солена? Да, но когато Виктор, моят девер, събра много попови лъжички…

— Не трябва да казвате думата „вони“ — прекъсна я Хелън, — е, може да я кажете, но трябва да се правите, че я казвате на смях.

— Тогава „мирише“. А и калта на вашата Пул там долу — тя не мирише ли, или трябва да кажа „вони, ха, ха“.

— Винаги е имало кал в Пул Харбър — каза мисис Мънт и леко се намръщи. — Реките я влачат надолу, а много доходният лов на стриди зависи от нея.

— Да, така е — съгласи се Фрида, така бе приключен още един международен конфликт.

— Борнмът е — продължи тяхната домакиня, като цитираше един местен стих, който тя много харесваше. — „Борнмът е, Пул беше, а Суонидж ще бъде най-важният град от всички и най-големият от трите“. А сега, фрау Лизеке, показах ви Борнмът, показах ви и Пул, така че нека се поразходим малко назад и да погледнем отново Суонидж.

— Лельо Джули, не е ли това влакът на Мег?

Едно малко облаче пушек обикаляше пристанището и сега се понасяше на юг към тях над черното и златното.

— О, скъпата Маргарет, надявам се, че няма да бъде преуморена…

— О, питам се… чудя се дали е наела къщата.

— Надявам се, че не е прибързала.

— И аз, о, и аз.

— Ще бъде ли така красива като Уикъм Плейс? — попита Фрида.

— Мисля, че да. Имам вяра в мистър Уилкокс, който не се лишава от нищо. Всички къщи на Дюси Стрийт са красиви по свой съвременен начин, и аз не мога да разбера защо не я задържи. Наистина той отиде там заради Иви, но сега, когато тя ще се омъжва…

— О!

— Ти никога не си виждала мис Уилкокс, Фрида. Отдаваш голямо значение на семейството.

— Но тя е сестра на оня Пол.

— Да.

— И на оня Чарлс — каза мисис Мънт с чувство. — О, Хелън, Хелън, какво време беше тогава!

Хелън се засмя.

— Мег и аз нямаме толкова нежни сърца. Ако има възможност за евтина къща, ние ще я наемем.

— А сега погледнете, фрау Лизеке, влака на моята племенница. Нали виждате, той идва към нас, приближава, приближава, а когато стигне Корф, ще мине направо под хълмовете, върху които стоим, така че ако вървим, както предложих, и гледаме към Суонидж, ще го видим как идва от другата страна. Ще вървим ли?

Фрида се съгласи и след няколко минути те бяха пресекли билото и замениха просторната гледка с по-ограничена. Долу се простираше доста еднообразна долина, ограничена от склона на спускащите се в морето хълмове. Те гледаха през остров Пърбек към Суонидж, който скоро щеше да стане най-важният от трите града и най-грозният от всички. Влакът се появи отново, както бе предсказано, и се посрещна с одобрение от лелята на Маргарет. Спря на среден план, а там според програмата им трябваше да я посрещне Тиби и да я откара заедно с кошницата с храната нагоре, за да се присъедини към тях.

— Разбираш ли — продължи Хелън към братовчедка си, — Уилкоксови колекционират къщи, както твоят Виктор — попови лъжички. Те притежават, първо — къща на Дюси Стрийт, второ — Хауардс Енд, където създадох такава велика бъркотия; трето — селско имение в Шропшир, четвърто — Чарлс има къща в Хилтън плюс, пето — друга, близо до Епсъм; шесто — Иви ще има своя къща, когато се омъжи и вероятно pied a terre[3] на село — което прави седем. О, да, а Пол с колибата в Африка прави осем. Бих искала да наемем Хауардс Енд. Това е нещо като вълшебна малка къщичка! Не мислиш ли, лельо Джули?

— Имах прекалено много работа тогава, за да гледам къщата, мила — каза мисис Мънт със снизходително достойнство. — Трябваше да уредя и обясня всичко, а и да поставя Чарлс Уилкокс на мястото му. Не бе възможно да запомня много, помня само, че обядвахме в твоята стая.

— Да, и аз. Но, скъпа, колко безжизнено изглежда всичко! А през есента, когато започна онова движение срещу Пол — ти и Фрида, и Мег, и мисис Уилкокс, всички бяхте обладани от мисълта, че аз все още мога да се омъжа за Пол.

— Ти все още можеш — каза унило Фрида.

Хелън поклати глава.

— Великата Уилкоксова опасност не ще се върне никога. Абсолютно съм сигурна в това.

— Човек не е сигурен в нищо друго, освен в истината за своите собствени чувства.

Забележката падна угнетяващо върху разговора. Но Хелън прегърна братовчедка си, като че ли й стана някак по-приятно с тези думи. Забележката не бе оригинална, нито Фрида я бе изрекла убедително, защото тя имаше по-скоро патриотично, отколкото философско мислене. Въпреки това думите й показаха интерес към всеобщото, който с присъщ на средния тевтонец, а на средния англичанин — не. Това бе, макар и нелогично, доброто, прекрасното, истинното, противопоставено на приличното, приемливото, хубавото. Това бе пейзаж от Бьоклин[4], поставен до пейзаж от Линдър, контрастен и тромав, но трептящ в свръхестествен живот. Тя усилваше идеализма, вълнуваше душата. Това сякаш беше неподходяща подготовка за онова, което последва.

— Гледайте — извика леля Джули, като бягаше от неопределените думи през тясното било на хълма. — Застанете където стоя аз, и ще видите колата с понито да идва. Виждам ги да се приближават.

Застанаха и ги видяха как се приближават. Сега вече и Маргарет, и Тиби се виждаха в нея. Напуснаха покрайнините на Суонидж, минаха за малко през тесните пътища с напъпили живи плетове и се заизкачваха.

— Нае ли къщата? — викаха те, далеч преди да може тя да ги чуе.

Хелън затича надолу да я посрещне. Главният път пресичаше седловина и една пътека минаваше оттам под прав ъгъл, по билото на хълма.

— Нае ли къщата?

Маргарет поклати глава.

— О, каква безсмислица! Значи оставаме така, както си бяхме.

— Не точно.

Тя слезе, изглеждаше уморена.

— Някаква тайна — каза Тиби. — Скоро ще ни бъде обяснено.

Маргарет се приближи плътно до Хелън и й пошепна, че е получила предложение за женитба от мистър Уилкокс.

Хелън бе смутена. Отвори портичката в оградата откъм хълмовете, така че брат й да може да преведе понито.

— Такива са всички, като овдовеят — каза тя. — Нахални са до безобразие и неизменно избират една от приятелките на първата си съпруга.

По лицето на Маргарет се изписа отчаяние.

— Този тип хора… — Тя прекъсна думите си с вик. — Мег, нищо лошо не ти се случи, нали?

— Почакай за миг — каза Маргарет, като продължаваше да шепне.

— Но ти като че ли никога… ти никога… — Тя се овладя. — Тиби, побързай, не мога да държа безкрайно тази врата. Лельо Джули! Чувате ли, лельо Джули, направете чая, моля ви, ти и Фрида; ние трябва да говорим за къщата, аз ще дойда после. — След тези думи тя обърна лице към сестра си и избухна в плач.

Маргарет бе изумена. Чу се да казва: „О, наистина…“, почувствува, че я докосва ръка, която трепереше.

— Недей — хълцаше Хелън, — недей, недей, Мег, недей! — Изглеждаше неспособна да каже друга дума. Маргарет, самата разтреперана, я поведе нагоре по пътя, докато влязоха през друга портичка към хълма.

— Недей, не прави такова нещо! Казвам ти да не… недей! Аз знам… недей!

— Какво знаеш?

— Ужас и пустота — изхълца Хелън, — недей!

Тогава Маргарет си помисли:

„Хелън е малко егоистична. Никога не съм се държала така, когато изглеждаше, че има възможност тя да се омъжи.“ И тя каза:

— Но ние ще се виждаме често, а ти…

— Не е въпросът в това — изхълца Хелън. После я остави. Отново избухна и се понесе безцелно като обезумяла нагоре, протегнала ръце към пейзажа, разплакана.

— Какво става с теб? — извика Маргарет, като я последва, блъскана от вятъра, който духа на залез-слънце по северните склонове на хълмовете. — Но това е глупаво! — И внезапно я обзе неспособност да мисли и величественият пейзаж се замъгли. Но Хелън се обърна.

— Мег…

— Не знам какво ни стана и на двете — каза Маргарет, като си изтриваше очите. — Сигурно и двете сме полудели. — Тогава и Хелън изтри очи и те дори се позасмяха.

— Виж, седни тук.

— Добре, но ще седна, ако седнеш и ти.

— Ето — (целувка). — А сега, какво има? Кажи го.

— Наистина мисля това, което казах. Недей, нищо няма да излезе.

— О, Хелън, спри да повтаряш „недей“! Глупаво е. Сякаш главата ти е потънала в тинята. „Недей“ е вероятно това, което мисис Баст повтаря по цял ден на мистър Баст.

Хелън не отговори.

— Е?

— Първо ми разкажи, а междувременно аз може би ще си извадя главата от тинята.

— Така е по-добре. Е, откъде да започна? Когато пристигнах на гара Уотърлу — не, ще започна отпреди това, защото държа да научиш всичко отначало. „Началото“ бе преди десетина дни. Това бе денят, когато мистър Баст дойде на чай и се разсърди. Аз го защищавах, а мистър Уилкокс започна да ме ревнува, макар и леко. Помислих си, че това е нещо неволно, което мъжете, както и ние, не могат да сдържат. Ти знаеш… поне аз знам в моя случай… когато някой мъж ми е казвал: „Еди-коя си е хубаво момиче“, мен ме обхваща моментна раздразнителност към тази еди-коя си и ми се иска да я ощипя. Това е неприятно чувство, но не е важно и човек лесно го преодолява. Но сега разбирам, че не е било само това в случая с мистър Уилкокс.

— Значи ти го обичаш?

Маргарет се замисли.

— Чудесно е да знаеш, че един истински мъж те обича — каза тя. — От това обикновеният факт става огромен. Запомни го. Познавам го и го харесвам непрекъснато от близо три години.

— Но обичаш ли го?

Маргарет се взря в миналото. Приятно е да анализираш чувства, докато са все още само чувства, но не са въплътени в обществената тъкан. Прегърнала Хелън, с поглед, зареян над пейзажа, като че ли това или друго графство можеше да разкрие тайната на сърцето й, тя се замисли честно и каза:

— Не.

— Но ще го обикнеш?

— Да — отвърна Маргарет, — в това съм напълно сигурна. В действителност обикнах го в момента, в който ми заговори.

— И ти се съгласи да се омъжиш за него?

— Да, но сега искам един продължителен разговор. Какво имаш против него, Хелън? Трябва да се опиташ да ми обясниш.

Хелън на свой ред се огледа наоколо.

— Още от времето на Пол — каза накрая тя.

— Но какво общо има мистър Уилкокс с Пол?

— Той беше там, всички те бяха там онази сутрин, когато слязох на закуска и видях, че Пол бе уплашен — човекът, който ме обичаше, бе уплашен и всичко друго у него бе останало назад, и аз разбрах, че бе невъзможно, защото чувствата са единственото важно нещо сега и завинаги, а не този външен живот на телеграми и гняв.

Тя изрече изречението на един дъх, но сестра й го разбра, защото то беше свързано с мисли, които те бяха споделили помежду си.

— Но това е глупаво. На първо място не съм съгласна с външния живот. Да, често сме спорили за това. Но тук въпросът е, че има огромна разлика между моята любов и твоята. Твоята беше романтична, моята ще бъде проза. Не говоря презрително за нея — един много хубав вид проза, но добре обмислена, добре съобразена. Знам например всички недостатъци на мистър Уилкокс. Той се страхува от чувствата. Прекалено много обича успеха и прекалено малко миналото. В неговото съпреживяване липсва поезията. Така че това не е истинско съпреживяване. Бих казала дори… — Тя погледна към блестящите лагуни. — … че духовно той не е толкова честен, колкото съм аз. Това не те ли задоволява?

— Не, не ме задоволява — каза Хелън, — кара ме да се чувствувам по-зле и по-зле. Сигурно си полудяла.

Маргарет показа раздразнение.

— Нямам намерение да изпълвам живота си с него или с който и да е мъж или жена — господи, не! Има толкова неща у мен, които той не разбира и никога не ще разбере.

Така говореше тя преди сватбения обред и физическото единение, преди да е паднал удивителният стъклен похлупак, който слага преграда между брачните двойки и света. Тя щеше да запази своята независимост до по-голяма степен от повечето жени и досега. Бракът трябваше да промени по-скоро състоянието, отколкото характера й и тя не бе далеч от истината, като се гордееше, че разбира бъдещия си съпруг. Въпреки това той промени характера й — малко. Имаше една непредвидена изненада, едно спиране на ветровете и благоуханията на живота, обществен натиск, който щеше да я накара да се замисли като съпруга.

— Същото е и при него — продължи тя. — Има толкова много неща у него, по-специално неща, които той прави, които винаги ще останат скрити за мен. Той притежава всички ония качества за изява в обществото, които ти толкова презираш и които дават възможност на всичко това… — Тя махна с ръка към пейзажа, който потвърждаваше всичко. — Ако Уилкоксови не бяха работили и умирали в Англия в продължение на хиляди години, ти и аз не бихме могли да стоим сега тук без страх, че ще ни прережат гърлата. Нямаше да има влакове, нито параходи, които да разхождат по света нас, хората на литературата, нито дори ниви. Само варварство. А може би дори не и това. Без техния дух животът не би могъл да се придвижи напред и да напусне състоянието на протоплазмата. Все повече и повече отказвам да си получавам моя доход, а да се надсмивам над тези, които ми го гарантират. Има моменти, когато ми се струва…

— И на мен, и на всички жени. Точно така една жена целуна Пол.

— Груба си. Това е животинско — каза Маргарет. — Моят случай е абсолютно различен. Аз съм премислила нещата.

— Да се премислят нещата, това не променя нищо. Накрая се стига до едно и също.

— Глупости.

Настъпи дълго мълчание, през което приливът нахлу в Пул Харбър. „Човек трябва да загуби нещо“ — прошепна Хелън, очевидно на себе си. Водата заля калните плитчини към прещипа и потъмнелия пирен. Остров Бранкси изгуби своите величествени брегове и от него остана само един тъмен отрязък гора. Фрум бе върната обратно навътре към Дорчестър. Стоуър към Уимборн. Ейвън към Солсбърн, а над необятното изместване властвуваше слънцето и го водеше към победа, преди да изчезне за почивка. Англия беше будна, пулсираше с всичките си естуари, викаше от радост с устата на всички свои чайки, а северният вятър, с противоположно намерение, духаше още по-силно надигащите се вълни. Какво означаваше това? За какво са красивата й външност, разнородните почви, лъкатушните брегове? Принадлежи ли тя на онези, които са я оформили и са накарали други страни да се боят от нея, или на тези, които не са допринесли нищо за нейната мощ, но я бяха видели по някакъв свой начин, целия остров като цяло — скъпоценен камък в сребърно море, носещ се като кораб на душите, заедно с цялата славна флота на света, която го придружава към вечността?

[1] Остров Уайт. — Б.пр. ↑

[2] Британският остров. — Б.пр. ↑

[3] Временно жилище (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Арнолд Бьоклин (1827–1901) — швейцарски художник. — Б.пр. ↑

Глава XX

Маргарет често се бе учудвала на вълнението, което настава в световните океани, когато любовта, която изглежда толкова дребно камъче, падне вътре. Кого засяга любовта, освен любимата и любимия? И въпреки това нейното въздействие наводнява стотици брегове. Няма съмнение, че вълнението е всъщност духът на поколенията, който приветствува новото поколение и се докосва до вечната съдба, крепяща всички морета на дланта си. Но любовта не може да разбере това. Тя не може да схване чуждата безкрайност; забелязва само своята собствена — летящия слънчев лъч, падащата роза, камъчето, което моли за тихо гмурване под развълнуваното взаимодействие на пространство и време. Знае, че ще оцелее в края на нещата и ще бъде преорана от съдбата като скъпоценен камък от тинята и на съвета на боговете ще бъде предавана с възхищение от ръка на ръка. Хората сътвориха това — ще кажат те и докато го казват, ще дарят човечеството с безсмъртие. Но междувременно — какви вълнения междувременно! Основите на собствеността и благоприличието са две оголени еднакви скали; семейната гордост цапа по повърхността, пухти, задъхва се и отказва да бъде успокоена; теологията, неопределено аскетична издига някакво противно земно възвишение. След това се събуждат юристите — равнодушна пасмина — и изпълзяват от своите дупки. Правят, каквото могат въвеждат ред около собствеността и благоприличието уморяват теологията и семейната гордост. Изливат се монети в неспокойните води, юристите припълзяват обратно и ако всичко е минало благополучно, любовта свързва в брака един мъж и една жена.

Маргарет бе очаквала вълнението и не бе раздразнена от него. Тя имаше здрави нерви, въпреки че беше чувствителна и можеше да понесе неуместното и странното; а освен това нямаше нищо необикновено в нейната любовна история. Добродушието бе преобладаващата черта в отношенията и с мистър Уилкокс или както трябваше да го нарича сега, Хенри. Хенри не насърчаваше романтичността, а тя не беше момиче, което да се тревожи за тези неща. Един познат бе станал годеник, можеше да стане съпруг, но щеше да запази всичко онова, което тя бе открила в познатия; любовта по-скоро трябваше да утвърди една стара връзка, отколкото да започне нова. С такава нагласа тя обеща да се омъжи за него. Той пристигна в Суонидж на сутринта и носеше годежния пръстен. Поздравиха се сърдечно, което направи впечатление на леля Джули. Хенри обядва в Бейс, но бе наел стая в централния хотел; беше един от тези мъже, които инстинктивно познават централния хотел. След като обядваха, той попита Маргарет дали има нещо против да се разходят по крайбрежния булевард. Тя прие, но не можеше да потисне лекия трепет, това щеше да бъде първата й истинска любовна среща. Но когато сложи шапката си, тя избухна в смях. Любовта беше толкова различна от писанията по книгите; радостта, макар и искрена, беше различна; тайнството — едно неочаквано тайнство. Защото мистър Уилкокс все още изглеждаше чужд човек.

Известно време говориха за пръстена; после тя каза:

— Помниш ли крайбрежния булевард на Челси? Като че ли беше едва преди десет дена.

— Да — отвърна той, смеейки се. — А двете със сестра ти бяхте затънали до гуша в някакъв донкихотовски план. Нали?

— Наистина тогава през ум не ми минаваше. А на теб?

— Не знам, не бих искал да кажа.

— Как, по-рано ли беше? — извика тя. — Мислеше ли така за мен и по-рано! Колко интересно, Хенри! Разкажи ми.

Но Хенри нямаше намерение да разказва. Може би той не би могъл да каже, защото душевните му състояния избледняваха, щом като ги изживееше. Не харесваше самата дума „интересно“, като я свързваше с прахосана енергия и дори болезненост. Установените факти му бяха достатъчни.

— Не мислех за това — продължи упорито тя, — не; когато ти ми заговори в трапезарията, това фактически бе началото. Всичко бе толкова различно от това, което се смята, че трябва да бъде. На сцената или в книгите едно предложение е… как да кажа? — напълно разцъфнало, един вид букет; то губи буквалния си смисъл. Но в живота едно предложение наистина е предложение…

— Между впрочем…

— … внушение, зародиш — заключи тя и мисълта отлетя в тъмнината.

— Мислех, ако нямаш нищо против, че би трябвало да отделим тази вечер за сериозен разговор; има толкова неща да се уреждат.

— И аз мисля така. Кажи ми най-напред как се разбрахте с Тиби?

— С брат ти?

— Да, докато пушехте.

— О, много добре.

— Много се радвам — отговори тя, малко изненадана. — За какво си говорихте? Сигурно за мен.

— И за Гърция.

— Гърция е подходяща тема, Хенри. Тиби е все още момче и човек трябва все пак да си подбира предмета на разговор с него. Хубаво си направил.

— Разказах му, че имам акции в една фирма за стафиди близо до Каламата.

— Чудесно е да имаш акции в такова нещо! Но можем ли да отидем там на сватбено пътешествие?

— Какво да правим?

— Да изядем стафидите. А там няма ли хубави пейзажи?

— Донякъде, но това не е място, където може да се отиде с дама.

— Защо не?

— Няма хотели.

— Някои дами минават и без хотели. Знаеш ли, че ние с Хелън сме пребродили сами Апенините с целия си багаж на гърба?

— Не, не знам, но ако зависи от мен, никога вече няма да направите такова нещо.

Тя каза по-сериозно:

— Предполагам, че не си намерил все още време да разговаряш с Хелън?

— Не.

— Направи го, преди да заминеш. Много искам да бъдете приятели.

— Сестра ти и аз винаги сме се разбирали — каза той небрежно. — Но ние се отклоняваме от нашата работа. Нека започна отначало. Знаеш, че Иви ще се омъжи за Пърси Кахил.

— Чичото на Доли.

— Точно така. Луда е по него. Той е много добър човек, но настоява, и то с право, за подходящо осигуряване на Иви. На второ място, естествено разбираш, е въпросът с Чарлс. Преди да напусна града, аз му написах едно много обмислено писмо. Разбираш, че семейството му се увеличи и разходите му се увеличиха, а ИЗАКК[1] не е кой знае какво в този момент, въпреки че е възможно да се замогне.

— Бедният — прошепна Маргарет, като гледаше към морето, без да разбира.

— Чарлс е най-големият син и някой ден той ще получи Хауардс Енд, но аз съм загрижен в своето щастие да не проявя несправедливост към другите.

— Не, разбира се — започна тя, а после леко извика: — Ти говориш за пари. Колко съм глупава. Разбира се, че не.

Интересното бе, че той потрепна леко при тези думи.

— Да, пари, щом като го казваш така открито. Решил съм да бъда справедлив към всички — и към теб, и към тях. Твърдо съм решил децата ми да нямат основания за недоволство.

— Бъди щедър към тях — каза остро тя. — По дяволите справедливостта.

— Решил съм… и вече писах на Чарлс в този смисъл…

— Но колко имаш?

— Какво?

— Какъв е годишният ти доход? Аз имам шестстотин.

— Доходът ми?

— Да. Трябва да тръгнем от това: колко имаш, преди да решим колко можеш да дадеш на Чарлс. Справедливостта и дори щедростта зависят от това.

— Трябва да ти кажа, че си една много пряма млада жена — забеляза той, като я потупа по ръката и леко се засмя. — Да се нахвърлиш върху някого с такъв въпрос.

— Не знаеш ли дохода си? Или не искаш да ми го кажеш?

— Аз…

— Е, добре. — Сега тя го потупа по ръката. — Не ми казвай. Не искам да знам. Мога да се оправя със сумата и пропорционално. Раздели дохода си на десет части. Колко части ще дадеш на Иви, колко на Чарлс и колко на Пол?

— Истината е, скъпа моя, че аз нямах намерение да те отегчавам с подробности. Исках само да те уведомя, че… е, нещо трябва да бъде направено за другите, ти ме разбра чудесно, така че нека да минем на следващия въпрос.

— Да, за това се разбрахме — каза Маргарет, без да се засяга от неговата стратегическа нетактичност. — Продължавай, раздай всичко, каквото можеш, като имаш предвид, че аз имам чисти шестстотин. Какво щастие е човек да има всички тези пари само за себе си!

— Ние нямаме толкова много, уверявам те — ти се омъжваш за беден човек.

— Хелън няма да се съгласи тук с мен — продължи тя. — Хелън не би се осмелила да ругае богатите, защото самата тя е богата, но й се иска. Има една странна представа, която аз все още не съм схванала, която се е загнездила дълбоко в мозъка й, че бедността е някак „истинска“. Тя не обича никаква организираност и сигурно смесва богатството с механизма на богатството. Златни лири, скрити в чорап, не биха я смутили; за разлика от чековете. Хелън е прекалено неотстъпчива. Човек не може да се държи с хората така пренебрежително.

— Има още един друг въпрос, а след това трябва да се върна в хотела и да напиша няколко писма. Какво ще правим сега с къщата на Дюси Стрийт?

— Задръж я… най-малко, но все пак зависи. Кога искаш да се ожениш за мен?

Тя повиши глас, както ставаше често, и няколко младежи, които също се разхождаха на чист въздух привечер, я дочуха.

— Става малко горещо, а? — каза един.

Мистър Уилкокс се обърна към тях и каза остро:

— Виж ги ти! — Настъпи тишина. — Внимавайте да не се оплача в полицията. — Те отминаха тихо, но само чакаха благоприятен момент и останалата част от разговора бе придружавана от време на време от силен, невъздържан смях.

Като снижи глас и вложи нотка на неодобрение, той каза:

— Иви ще се омъжи вероятно през септември. Едва ли можем да мислим за нещо преди това.

— Колкото по-рано, толкова по-добре, Хенри. Смята се, че жените не трябва да говорят такива неща, но колкото по-рано, толкова по-добре.

— Какво ще кажеш и ние да го направим през септември? — попита той доста сухо.

— Добре. На Дюси Стрийт ли ще се нанесем през септември? Или ще се опитаме да убедим Хелън и Тиби да отидат там? Това е хубава идея. Те са толкова непрактични, можем да ги накараме да направят всичко, ако ги ръководим разумно. Точно така — да. Така ще направим. А ние можем да живеем в Хауардс Енд или в Шропшир.

Той изду бузи:

— Господи, как прехвърчате само от едно на друго вие, жените! Замая ми се главата. Точка по точка, Маргарет. В Хауардс Енд е невъзможно. Дал съм го под наем на Хеймър Брайс миналия март за три години. Не помниш ли? Онитън — виж, много, много отдалечено е, за да можем напълно да разчитаме на това. Ще имаш възможност да ходиш там понякога и да посрещаш гости, но трябва да имаме къща съвсем близо до града. Само че на Дюси Стрийт има големи неудобства. Отзад има частни конюшни.

Маргарет не можа да сдържи смеха си. За първи път чуваше, че има конюшни зад Дюси Стрийт. Когато тя бе вероятен наемател, конюшните бяха изтикани на заден план, не съзнателно, а автоматично. Сприхавото държане на Уилкокс, макар и искрено, бе лишено от яснота на представите, което е задължително условие за истината. Когато Хенри живееше на Дюси Стрийт, той си спомняше за конюшните, а като се опитваше да я даде под наем — забравяше ги; и ако някой забележеше, че конюшните или са там, или ги няма, той би се ядосал, а след това би намерил някаква възможност да обвини говорещия, че е педантичен. Така ме обвинява и моят бакалин, когато се оплаквам от качеството на неговите стафиди, и отговаря на един дъх, че това са най-добрите стафиди на такава цена. Това е един вроден недостатък на практичния ум и щеше да е добре, ако Маргарет се отнасяше внимателно към него, като се има предвид всичко, което практичният ум е направил за Англия.

— Да, особено през лятото конюшните са голяма неприятност. Също и пушалнята е една отвратителна малка дупка. Къщата насреща бе наета от оперни артисти. Моето лично мнение е, че Дюси Стрийт запада.

— Колко тъжно! А тези хубави къщи бяха построени едва преди няколко години.

— Това показва, че нещата се променят. Благоприятно е за търговията.

— Мразя тези постоянни промени на Лондон. Той е олицетворение на най-лошата ни страна — вечна неопределеност: всички качества, добро, лошо и безлично — всичко се движи, движи се вечно. Ето защо толкова се ужасявам от него. Страх ме е от реките, дори на декори. Сега, морето… Да, приливът.

— Прилив, а? — долетя от разхождащите се младежи.

— И това са хората, на които ние даваме правото на глас — каза мистър Уилкокс, като пропусна да добави, че те бяха също и хората, на които той даваше работа като чиновници — работа, която едва ли ги насърчаваше да станат други хора. — Те обаче си имат свой собствен живот и интереси. Хайде да вървим.

Обърна се още докато говореше и се приготви да я изпрати до Бейс. Деловата работа бе приключена. Хотелът му бе в противоположната посока и ако я придружеше, нямаше да успее да изпрати писмата си със следващата поща. Тя настояваше да не я изпраща, но той бе упорит.

— Хубаво начало, ако леля ти те види да се промъкваш сама.

— Но аз винаги се разхождам сама. Като се има предвид, че съм прекосила Апенините, това е съвсем нормално. Така ще ме ядосаш. Изобщо не го приемам като внимание.

Той се засмя и запали пура.

— Скъпа моя, това не е само внимание. Просто не искам да те пусна да ходиш из тъмното. Такива хора обикалят наоколо. Опасно е.

— Не мога ли сама да се грижа за себе си? Бих искала…

— Хайде, Маргарет, нека не се увещаваме.

Една по-млада жена би се обидила от властното му държане, но Маргарет стоеше прекалено здраво на краката си, за да вдига шум за нищо. Тя също проявяваше властност по свой начин. Ако той бе крепост, тя бе планински връх, на който всички можеха да стъпят, но всяка нощ снегът му връщаше девствената чистота. Презирайки героичните пози, поривиста в действията си, бъбрива, с променливи настроения, рязка, тя заблуди своя годеник така, както бе заблуждавала леля си. Той взе погрешно нейната податливост за слабост. Предполагаше, че е толкова умна, колкото всички други, но не повече, без да разбира, че тя прониква до дълбините на душата му и одобрява това, което намира там.

И ако проницателността бе достатъчна, ако вътрешният живот бе целият живот, тяхното щастие би било осигурено.

Те вървяха бързо. Крайбрежният булевард и улицата след него бяха добре осветени, но в градината на леля Джули бе по-тъмно. Когато вървяха нагоре по страничните пътечки, през някакви рододендрони, мистър Уилкокс, който бе отпред, каза „Маргарет“ доста дрезгаво, обърна се, хвърли пурата си и я прегърна.

Тя бе поразена и почти извика, но веднага се овладя и целуна с искрена обич устните, които се притискаха към нейните. Това бе първата им целувка и когато свърши, той я заведе благополучно до вратата и позвъни вместо нея, но изчезна в нощта, преди прислужницата да отвори. Като си мислеше за станалото, то не й беше по вкуса. Беше така откъснато. Нищо в предишния им разговор не бе го предизвестило, а и още по-лошо, никаква нежност не се бе появила. Ако един мъж не може да доведе до изблик на чувства, във всеки случай трябва да знае как да се справи. И тя се бе надявала след своята благосклонност на някаква взаимна размяна на нежни думи. Но той си бе отишъл бързо, като че ли засрамен, и за миг тя си спомни за Хелън и Пол.

[1] Имперската и южноафриканската каучукова компания, за която се говори и по-нататък. — Б.пр. ↑

Глава XXI

Чарлс току-що се бе карал на своята Доли. Тя прие упреците му, защото си го заслужаваше, но макар и уязвена, остана с вдигната глава и скоро нейното цвъртене започна да се смесва със заглъхващия му гръмотевичен глас.

— Събуди бебето. Знаех си, че ще го направиш. На-ни-нани, нанкай, миличко. Аз не отговарям за това, което чичо Пърси прави, нито за някой друг или нещо друго, и туйто!

— А кой го покани, докато ме нямаше? Кой повика и сестра ми тук, за да се срещне с него? Кой ги изпращаше да се разхождат с автомобила всеки ден?

— Чарлс, това ми напомня на едно стихотворение.

— Така ли? Скоро всички ще танцуваме на съвсем различна музика. Мис Шлегел ни държи напълно в ръцете си.

— Направо мога да издера очите на тази жена, а да се казва, че това е по моя вина, е съвсем несправедливо.

— Грешката е твоя и преди пет месеца ти си я призна.

— Не съм.

— Призна я.

— Хай-де, хай-де, на-ни-на! — възкликна Доли, като внезапно се посвети на детето.

— Всеки може да смени темата, но баща ми никога не би си и помислил да се жени, щом Иви е при него да го утешава. Но на теб само това ти липсваше, да тръгнеш и да сватосваш. А и Кахил е твърде стар.

— Разбира се, ако смяташ да наскърбяваш чичо Пърси…

— Мис Шлегел винаги е желаела да има Хауардс Енд и благодарение на теб тя го получи.

— Смятам, че начинът, по който изопачаваш нещата и ги правиш угодни за себе си, е крайно несправедлив. Може би нямаше да бъдеш толкова злобен, ако ме беше хванал, че флиртувам. Нали, сладурчето ми?

— Виж какво, натясно сме и трябва да мислим какво най-добро може да се направи. Ще отговоря вежливо на писмото на баща си. Той очевидно е загрижен да постъпи почтено. Но нямам намерение да забравя набързо тези Шлегелови. Докато се държат добре… — Доли, слушаш ли ме? — … и ние ще се държим така. Но ако разбера, че си придават важност или монополизират баща ми, или въобще се отнасят лошо към него, или го тормозят с техните артистични гадости, ще се намеся, и то категорично. Да заеме мястото на майка ми! Един господ знае какво ще си помисли Пол, горкият, когато разбере новината.

Интермедията свършва. Разиграва се в градината на Чарлс в Хилтън, той и Доли седят в шезлонги, а автомобилът им ги наблюдава спокойно от гаража си през моравата. Облеченото в къса рокличка поколение на Чарлс също ги наблюдава спокойно; една детска количка писука; третото се очаква в най-скоро време. Природата множи Уилкоксови в този мирен дом, за да могат да наследят цялата земя.

Глава XXII

Маргарет поздрави своя бъдещ съпруг сутринта с особена нежност. Въпреки че той бе зрял човек, тя все още можеше да се окаже в състояние да му помогне да изградят звезден мост, който трябваше да свърже прозаичността в нас с изблика на чувства. Без него ние сме отломки без значение, наполовина монаси, наполовина зверове, несвързани сводове, които никога не образуват човек. Чрез него се ражда любовта, изкачва се на най-високото, разгорена на фона на сивото, притъмняла на фона на огъня. Щастлив е оня, който може да види отнякъде блясъка на тези разперени криле. Пътищата на душата му са открити и за него и приятелите му ще бъде леко да минат по тях.

Трудно бе да се броди из пътищата на душата на мистър Уилкокс. Още от детството си той ги бе изоставил. „Не съм човек, който се безпокои за душата си.“ На външен вид бе весел, здрав и смел; но вътре в себе си — всичко се бе превърнало в хаос, управляван, ако изобщо можеше да се управлява, от един незавършен аскетизъм. И като момче, и като съпруг или вдовец той имаше винаги необяснимата увереност, че плътските страсти са нещо лошо, вяра, която е препоръчителна, когато е отстоявана страстно. Религията я бе подкрепила. Думите, които биваха четени гласно в неделя на него и на другите почтени хора, бяха същите, които преди бяха разпалили в душите на свети Франциск и света Катерина пламенна омраза към плътското. Той не можеше да бъде като светците и да обича Недостижимото с ангелско възвишено усърдие, но можеше да изпита донякъде срам, че обича съпругата си. Amabat, amare timebat[1]. И точно в това Маргарет се надяваше да му помогне.

Не изглеждаше толкова трудно. Нямаше нужда да го безпокои с дарбите в себе си. Само щеше да му посочи избавлението, което се криеше непроявено в душата му и в душата на всеки човек. Само обединявай! Това бе цялата й проповед. Само обединявай прозаичното и чувствата и двете ще бъдат възвеличени и човешката обич ще бъде видяна в своята най-висша степен. Животът няма да се състои вече от отломъци. Само обединявай — и звярът, и монахът, освободени от уединението, което подхранва съществуването и на двамата, ще изчезнат.

Нито пък бе трудно да се изпълни мисията. Не беше необходимо да приеме формата на добър „разговор“. Мостът щеше да бъде построен чрез безшумно насочване и щеше да втъче в живота им прекрасното.

Но тя не успя. Защото у Хенри имаше едно качество, за което тя въобще не беше подготвена, колкото и често да си напомняше за това — неговата недосетливост. Той просто не забелязваше нещата и нямаше какво повече да се каже. Въобще не забеляза, че Хелън и Фрида са враждебно настроени или че Тиби не се интересува от плантации със стафиди; никога не забеляза светлините и сенките, които се появяват и в най-сивия разговор, стълбовете с пътепоказатели, километричните камъни, сблъсъците, безкрайните гледки. Веднъж, по друг повод, тя му се бе скарала за това. Той се обърка, но отговори на смях:

— Моят девиз е: „Съсредоточаване!“. Нямам намерение да пропилявам силите си за неща от този род.

— Това не е пропиляване на силите — протестира тя. — Това е разширяване на областта, в която можеш да бъдеш силен.

Той отговори:

— Ти си една умна малка женичка, но моят девиз е: „Съсредоточаване!“.

И тази сутрин той се съсредоточи отмъстително.

Срещнаха се сред рододендроните от предната вечер. На дневна светлина храстите не правеха впечатление, а пътеката блестеше на утринното слънце. Тя бе с Хелън, която бе зловещо спокойна, откакто всичко се бе уредило.

— Ето ни всички тук — извика тя и го хвана за ръка, а с другата държеше ръката на сестра си.

— Ето ни тук. Добро утро, Хелън.

Хелън отговори:

— Добро утро, мистър Уилкокс.

— Хенри, тя е получила едно чудесно писмо от онова странно сърдито момче. Помниш ли го? То имаше тъжни мустаци, но беше подстригано по младежки.

— И аз получих писмо. Но моето не е чудесно — искам да го обсъдя с теб. — Защото Ленард Баст не значеше нищо за него сега, когато тя му бе дала своята дума; триъгълникът на любовта бе разрушен завинаги.

— Благодарение на твоя съвет той напусна „Порфириън“.

— Не е лоша фирма тази „Порфириън“ — каза разсеяно той, като извади своето писмо от джоба си.

— Не е лоша… — възкликна тя, като пусна ръката му. — Нали на крайбрежния булевард в Челси…

— Ето нашата домакиня. Добро утро, мисис Мънт. Чудесни рододендрони. Добро утро, фрау Лизеке; ние умеем да отглеждаме цветя в Англия, нали?

— Не е лоша фирма?

— Не е. Моето писмо е за Хауардс Енд. На Брайс е предписано да замине за чужбина и иска, от своя страна, да го даде под наем. Но аз съвсем не съм убеден, че ще му разреша. Няма такава точка в договора. По мое мнение това би било грешка. Ако той може да ми намери друг наемател, когото аз да одобря, мога да анулирам договора. Добро утро, Шлегел. Не мислите ли, че това е по-добро, отколкото той да преотстъпва на друг?

Маргарет бе отпуснала ръка и той я беше повел покрай цялата компания към онази част на къщата, която гледаше към морето. Под тях се простираше буржоазният малък залив, който сигурно е копнеел през вековете да бъде построен на брега му такъв морски курорт, като Суонидж. Вълните бяха безцветни, а параходът от Борнмът, спрян на кея, надул необуздано свирката си, за да привлече туристите, придаде допълнителна сивота.

— Извини ме, но пак за „Порфириън“. Не се чувствувам спокойна — мога ли да те обезпокоя, Хенри?

Държането й бе толкова сериозно, че той спря и я попита малко остро какво иска.

— На крайбрежния булевард в Челен ти каза, че това е пропадаща фирма и ние посъветвахме този чиновник да напусне. Тази сутрин получаваме писмо от него, в което той пише, че е послушал съвета ни, а сега ти казваш, че това не е лоша фирма.

— Един чиновник, който напуска която и да е фирма, добра или лоша, без да си е осигурил предварително място другаде, е глупак и аз не го съжалявам.

— Той не е постъпил така. Намерил е работа в някаква банка в Камдън Таун, така пише. Заплатата е много по-ниска, но той се надява да се оправи — това е клон на банката Демпстър. Правилно ли е постъпил?

— Демпстър? Господи, разбира се.

— По-добре, отколкото в „Порфириън“?

— Да, да, да; непоклатима като скала — дори още по-сигурно.

— Много ти благодаря. Съжалявам… ако преотстъпиш…

— Ако той го преотстъпи под наем, аз няма да имам и контрол. На теория не би трябвало да е по-зле за Хауардс Енд, но на практика е обратното. Могат да станат такива неща, които не се оправят с пари. Например не искам да бъде поразен оня чудесен бряст. Той е клюмнал… Маргарет, трябва някой път да отидем и да видим имението. Красиво е по свой начин. Ще отидем с автомобила и ще обядваме с Чарлс.

— Ще се радвам — каза смело Маргарет.

— Какво ще кажеш за следващата сряда?

— Сряда? О, не, няма да мога тогава. Леля Джули се надява да останем тук поне още една седмица.

— Но ти можеш сега да откажеш.

— О, не — каза Маргарет, след като се замисли за миг.

— Всичко ще бъде наред. Аз ще говоря с нея.

— Това посещение е много важно. Леля ми толкова му се радва години наред. Заради нас обръща цялата къща наопаки; кани специално наши приятели, тя едва се познава с Фрида и ние не можем да я оставим изцяло на нея. Отсъствувах един ден и тя ще се засегне много, ако не стоя всичките тези десет дни.

— Но аз ще поговоря с нея. Ти не се безпокой.

— Хенри, няма да замина. Не ме измъчвай.

— Но ти искаш да видиш къщата, нали?

— Много, чувала съм толкова много неща за нея, по един или друг начин. Нямаше ли зъби от диво прасе в бряста?

— Зъби от прасе?

— А вие дъвчите кората против зъбобол.

— Каква странна мисъл. Не, разбира се!

— Може би го бъркам с някое друго дърво. Изглежда, все още има много свещени дървета в Англия.

Той я изостави, за да пресрещне мисис Мънт, чийто глас се чуваше отдалеч, но самият той беше пресрещнат от Хелън.

— О, мистър Уилкокс, аз… за „Порфириън“ — започна тя и се изчерви цялата.

— Всичко е наред — извика Маргарет, като се приближи. — Банката Демпстър е по-добра.

— Но струва ми се, вие ни казахте, че „Порфириън“ е западаща фирма и ще фалира преди Коледа.

— Така ли? Тя бе все още извън картела и трябваше да приема нередовни застрахователни полици. Напоследък влезе… сега е абсолютно сигурна.

— С други думи не е имало нужда мистър Баст да я напуска?

— Не, не е имало.

— … и не е било необходимо да започва работа другаде при чувствително по-малка заплата.

— Той пише само „по-малка“ — поправи я Маргарет, като съзнаваше приближаващата опасност.

— За толкова беден човек всяко намаление е чувствително. Смятам, че това е ужасно нещастие.

Мистър Уилкокс, погълнат от това, което трябваше да говори с мисис Мънт, твърдо продължи, но последната забележка го накара да попита:

— Какво? Какво значи това? Смятате, че аз съм отговорен?

— Хелън, ти си ужасна.

— Вие като че ли мислите… — Той погледна часовника си. — Позволете ми да ви обясня. Въпросът е следният. Вие, изглежда, допускате, че когато една търговска фирма води деликатни преговори, тя трябва да информира обществото за всяка своя стъпка. „Порфириън“ според вас е била задължена да обяви: „Опитваме се да направим всичко възможно, за да влезем в картела. Не сме сигурни, че ще успеем, но това е единственият начин, по който можем да се спасим от банкрут, и затова се опитваме“. Скъпа моя Хелън…

— Това ли е вашето становище? А моето е, че един човек, които е имал малко пари, сега има още по-малко.

— Много съжалявам за вашия чиновник. Но всичко това е част от всекидневието. Това е част от борбата за живот.

— Един човек, който имаше малко пари — повтори тя, — сега има още по-малко и това се дължи на нас. При тези обстоятелства не считам, че „борбата за живот“ е сполучлив израз.

— О, хайде, хайде! — протестира меко той — Вие не сте виновна. Никой не е виновен.

— Никой за нищо ли не е виновен?

— Не казвам това, но вие го приемате прекалено сериозно. Кой е този човек?

— Ние вече два пъти ви говорихме за този човек — каза Хелън. — Вие дори се срещнахте с него. Той е много беден, а съпругата му е ексцентрична глупачка. Той е способен на по-добри неща. Ние, по-горните класи, помислихме, че можем да му помогнем от висотата на нашите по-висши знания — и ето какъв е резултатът.

Той вдигна пръст.

— Добре, един съвет.

— Не искам повече съвети.

— Един съвет. Не приемайте това сантиментално отношение към бедните. Внимавай да не го прави Маргарет. Бедните са си бедни, човек ги съжалява, но това е положението. Щом като цивилизацията върви напред, няма начин да не възникнат проблеми и е смешно да се твърди, че някой е лично отговорен. Нито вие, нито аз, нито моят осведомител, нито човекът, който го е информирал, нито директорите на „Порфириън“ са виновни, че този чиновник губи от заплатата си. Просто белята е станала — никой не може да го предотврати — а може лесно да стане и по-лошо.

Хелън потрепери от възмущение.

— Непременно взимайте участие в подписките за благотворителни цели, дарявайте щедро, но не се оставяйте да ви увлекат в абсурдните проекти за социална реформа. Знам какво става зад кулисите и можете да ми повярвате, че не съществува социален въпрос — освен за няколко души журналисти, които се опитват да си изкарат хляба от тази фраза. Просто има богати и бедни, както винаги е имало и винаги ще има. Посочете ми някой период от историята, когато хората са били равни…

— Не съм казвала…

— Посочете ми време, когато желанието за равенство ги е направило по-щастливи. Не, не. Не можете. Винаги е имало богати и бедни. Не съм фаталист. Боже опази! Но нашата цивилизация е сътворена от могъщи безлични сили… — Гласът му стана самодоволен, винаги ставаше такъв, когато успееше да отстрани личното. — … и винаги ще има богати и бедни. Не можете да го отречете — това бе казано с почтителен глас — и не можете да отречете, че въпреки всичко посоката в развитието на цивилизацията е като цяло възходяща.

— Благодарение на господа, предполагам — избухна Хелън.

Той се взря в нея.

— Вие се дръжте за парите. Бог върши останалото.

Нямаше смисъл да поучава момичето, ако то се канеше да говори за господа по този неврастеничен съвременен начин. Настроен братски до края, той я изостави заради по-спокойната компания на мисис Мънт. Помисли си: „Тя доста ми напомня Доли“.

Хелън се загледа към морето.

— Не говори за политическа икономия с Хенри — посъветва я сестра й. — Винаги всичко завършва с викове.

— Но той трябва да бъде един от тези, които са помирили науката с религията — каза бавно Хелън. — Не обичам тези хора. Те са хора на науката, говорят за естествения подбор, а намаляват заплатите на чиновниците си, възпират независимостта на всички, които могат да застрашат техните удобства, но въпреки това вярват, че доброто някак си — винаги съществува това раздърпано „някак си“ ще бъде крайният резултат и че по някакъв тайнствен начин бъдещите мистър Бастовци ще извлекат полза от това, че днешните мистър Бастовци страдат.

— Той е такъв, но на теория, Хелън — само на теория!

— Господи, Мег, каква теория!

— Но, скъпа, защо трябва да представяш нещата толкова черни?

— Защото съм стара мома — каза Хелън и прехапа устни. — И аз не мога да разбера защо го правя.

Тя се освободи от ръката на сестра си и влезе в къщата. Маргарет, натъжена от това как започва денят, проследи с поглед парахода от Борнмът. Разбра, че нервите на Хелън бяха опънати от злополучната история с мистър Баст извън рамките на приличието. Всяка минута можеше да настъпи истинска експлозия, която дори Хенри щеше да забележи. Хенри трябваше да бъде отстранен.

— Маргарет — извика леля й. — Маги! Нали не е вярно това, което казва мистър Уилкокс, че искаш да заминеш в началото на следващата седмица?

— Думата не е „искам“ — бе бързият отговор на Маргарет, — но трябва да се свършат толкова много неща, а и много искам да се видя със семейството на Чарлс.

— Но да си заминеш, без да направим онова пътуване до Уеймът или дори до Лълуърт? — каза мисис Мънт и дойде по-близо. — Без да отидем още веднъж в Найн Бароуз Даун?

— Страхувам се, че няма да можем.

Мистър Уилкокс се върна при нея с:

— Тъй, чудесно! Аз строших ледовете.

Вълна от нежност я заля. Сложи ръце на раменете му и погледна дълбоко в тъмните, блестящи очи. Какво се криеше зад техния уверен, втренчен поглед? Тя знаеше, но не беше разтревожена.

[1] Обичаше, но се страхуваше да обича (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXIII

Маргарет нямаше намерение да остави нещата да се изплъзнат и вечерта, преди да напусне Суонидж, тя се накара на сестра си. Порица я не заради неодобрението на годежа, а за това, че прикри неодобрението с булото на тайнствеността. Хелън също бе съвсем пряма.

— Да — каза тя с вид на човек, който се вглежда в себе си, — има нещо тайнствено. Не мога да го преодолея. Не е моя вината. Така е устроен животът. — В онези дни Хелън бе прекомерно заета с подсъзнателното си аз. Преувеличаваше тази страна на живота, която се олицетворява от Пънч и Джуди[1], и говореше за човечеството като за марионетки, които един невидим кукловод подтиква към любов и война. Маргарет изтъкна, че ако задълбае в тези мисли, и тя ще елиминира личното. Хелън замълча за миг и после избухна със странни думи, които разчистиха облаците:

— Върви, омъжи се за него. Мисля, че си чудесна, и ако някой може да се справи, това си ти.

Маргарет отрече, че има нещо, с което „да се справя“, но тя продължи:

— Да, има, и аз затова не успях с Пол. Мога да направя само това, което е лесно. Мога само да привличам и да бъда привличана. Не мога и не ще се опитвам да създам такива трудни отношения. Ако се омъжа, това ще бъде или за човек, който е достатъчно силен да ме ръководи, или за когото аз съм достатъчно силна да ръководя. Затова никога не ще се омъжа, тъй като няма такива мъже. А господ да пази тоя, за когото се омъжа, защото сигурно ще избягам от него, преди да изречеш „раз-два“. Така е! Защото съм необразована. Но ти, ти си различна; ти си героиня.

— О, Хелън! Такава ли ме смяташ? Така ужасно ли ще бъде за бедния Хенри?

— Ти искаш да запазиш хармония и в това има нещо героично, има нещо подобно у древните гърци, и не виждам защо при теб да не сполучи. Върви, бори се с него и му помагай. Не ме моли за помощ, нито дори за съчувствие. Оттук аз тръгвам по свой път. Решила съм да бъда последователна, защото е лесно да бъдеш последователен. Решила съм да не приема съпруга ти и ще му го кажа. Решила съм да не правя отстъпки на Тиби. Ако Тиби иска да живее с мен, трябва да ме „преглътне“. Теб искам да обичам повече от всякога. Да, наистина. Ние с теб сме изградили нещо истинско, защото е чисто духовно. Няма тайнствено було над нас. Нереалното и тайнственото започват при досега с телесното. Точно общоприетият възглед е, както обикновено, неправилен. Нашите неприятности са за материални неща — пари, съпрузи, търсене на къщи. Но деянията на всевишния стават от само себе си.

Маргарет бе благодарна за този израз на привързаност и отговори: „Може би“. Всички перспективи завършват в невидимото — никой не се съмнява в това, но Хелън ги приключи доста бързо за нейния вкус. При всеки обрат на речта човек се изправяше срещу действителността и абсолютното. Може би Маргарет бе вече прекалено възрастна за метафизиката, може би Хенри я отвикваше от нея, но тя почувствува, че има нещо малко неуравновесено в съзнанието, което с лекота разкъсваше видимото. Деловият човек на бизнеса, който допуска, че неговият живот е всичко, и мистикът, който твърди, че е нищо, не успяват да налучкат истината нито от едната страна, нито от другата. „Да, разбирам, скъпа, това е някъде по средата“ — леля Джули бе казала наслуки преди години. Не, истината, която бе жива, не беше някъде по средата. Можеше да се открие с продължителни пътувания в двете царства и въпреки че хармонията е последната тайна, да се възприеме това в самото начало означава сигурно безплодие.

Хелън, приела едно, отрекла друго, би говорила до среднощ, но Маргарет, на която предстоеше приготвяне на багажа, съсредоточи разговора върху Хенри и каза, че Хелън може да обижда Хенри зад гърба му, но би ли имала добрината да бъде винаги учтива към него пред други хора?

— Аз определено не го харесвам, но ще направя каквото мога — обеща Хелън. — В замяна прави каквото искаш с моите приятели.

На Маргарет й стана по-леко от този разговор. Техният вътрешен живот бе толкова сигурен, че можеха да се пазарят за външните неща по начин, който за леля Джули би бил странен, а за Тиби или Чарлс — невъзможен. Има мигове, когато вътрешният живот действително се „отплаща“, когато се оказва внезапно, че годините на спокойствие, зад което няма скрити подбуди, имат практическа стойност. Такива мигове са все още рядкост на Запад; това, че те все пак настъпват, обещава по-добро бъдеще. Маргарет, въпреки че не можеше да разбере сестра си, се бе подсигурила срещу отчуждението и се върна в Лондон с по-спокойни мисли.

Следващата сутрин в единайсет часа тя се появи в кантората на Имперската и западноафриканска каучукова компания. Беше доволна, че отива там, защото Хенри бе по-скоро загатнал, отколкото обяснил своята работа, а неопределеността и неяснотата, които човек свързва с Африка, обгръщаха досега главните източници на неговото състояние. Не че едно посещение в кантората изясняваше нещата. На повърхността изплуваше обикновената смет от счетоводни книги, полирани бюра и месингови решетки, пръснати тук и там без всякаква причина, електрически глобуси разцъфтели на тройки, малки кафези за зайчета, преградени със стъкло или мрежа, малки зайчета, вън от играта. И дори когато тя проникна още по-навътре, откри само обичайната маса и персийския килим и въпреки че картата над камината изобразяваше късче от Западна Африка, това бе съвсем обикновена карта. На отсрещната стена висеше друга карта, на която се виждаше целият континент, който приличаше на кит, убит за мас, а отстрани имаше врата, затворена, но гласът на Хенри проникваше през нея, диктувайки строго писмо. Тя можеше да се намира и в „Порфириън“, и в банката „Демпстър“, и в кантората на своите доставчици на вино. Всичко изглежда еднакво в днешно време. Но може би виждаше компанията по-скоро от гледна точка на империята, а не на Западна Африка, пък империализмът винаги я бе затруднявал като понятие.

— Една минута — извика мистър Уилкокс, когато му съобщиха за нея. Натисна звънеца, в резултат на което се появи Чарлс.

Чарс бе написал на баща си едно подходящо писмо — по-подходящо от това на Иви, в което пулсираше детинско възмущение. И той поздрави учтиво своята бъдеща мащеха.

— Надявам се, че моята съпруга, здравейте, ще ви предложи приличен обед — започна той. — Разпоредил съм се, но ние живеем съвсем импровизирано. Тя ви очаква да се върнете и за чая, след като разгледате Хауард Енд. Любопитен съм какво ще си помислите за имението. Не бих се приближил до него. Моля, седнете; това е една неприятна малка дупка.

— Ще ми бъде приятно да го видя — каза Маргарет, като се почувствува за първи път притеснена.

— Ще го видите в най-лошия му вид, защото Брайс офейка в чужбина миналия понеделник, без дори да нареди на чистачката да оправи всичко след него. Никога не съм виждал такава срамна бъркотия. Направо е невероятно. Той не е бил там повече от месец.

— С Брайс имам да уреждам доста сметки — извика Хенри от вътрешната стая.

— Защо е заминал така внезапно?

— Болен човек, не може да спи.

— Бедният човек!

— Беден, глупости! — каза мистър Уилкокс, като се присъедини към тях. — Имал е дързостта да постави предупредителни надписи, без дори да попита или да поиска разрешение. Чарлс ги е изхвърлил.

— Да, изхвърлих ги — каза сдържано Чарлс.

— Изпратих му телеграма, и то каква! Той, лично той е отговорен за поддържането къщата през следващите три години.

— Ключовете са във фермата, ние нямаме ключове.

— Съвсем правилно.

— Доли щеше да ги вземе, но за щастие бях там.

— Какво представлява мистър Брайс?

Но никой не й обърна внимание. Мистър Брайс беше наемател, който нямаше право да преотстъпва под наем — да се говори повече за него бе губене на време. Те говориха разточително за неговите злодеяния, докато момичето, което бе написало на машина „строгото“ писмо влезе с него. Мистър Уилкокс сложи подписа си.

— Сега ще излезем — каза той.

Очакваше я разходка с автомобил, една форма на щастие, омразна на Маргарет. Чарлс им помогна да се качат, учтив докрай, и след миг кантората на Имперската и западноафриканската каучукова компания се загуби. Но това не бе вълнуваща разходка. Може би виновно бе времето, сиво и смазано от тежки облаци. А вероятно Хартфордшир едва ли е предназначен за автомобилисти. Един джентълмен не беше ли шофирал веднъж толкова бързо през Уестморланд, че пропуснал да го забележи? И ако Уестморланд може да остане незабелязан, още по-малко може да провърви на графство, чиито изящни линии особено се нуждаят от внимателно око. Хартфордшир е най-спокойната част на Англия, с леко очертани реки и хълмове; това е замечтаната Англия. Ако Дрейтън[2] бе отново с нас да напише ново издание на несравнимата си поема, той щеше да възпее нимфите на Хартфордшир с деликатни черти, с коси, помрачени от лондонските пушеци. Очите им ще са тъжни и отвърнати от тяхната съдба към зелените брегове на Севера, а ще ги предвожда не Изис от Сабрина, а бавно леещата се Лий[3]. Не одеянията им ще придават блясък, нито импулсивността на танца: те ще бъдат истински нимфи.

Шофьорът не можеше да кара бързо, както се беше надявал, защото по главното северно шосе пътуваха много автомобили за великденските празници. Но той караше прекалено бързо за Маргарет — плашливо създание, което непрекъснато се тревожеше за децата и пилетата.

— Няма нищо — каза мистър Уилкокс. — Ще се научат, както лястовиците и телеграфните жици.

— Да, но докато се научат…

— Автомобилите влязоха в употреба и се утвърдиха — отговори той. — Човек трябва да се придвижва. Има една красива черква — о, ти не виждаш толкова далеч. Добре, гледай навън, ако движението по пътя те притеснява, навън, към природата.

Тя се загледа в пейзажа. Надигаше се и се преливаше като овесена каша. Скоро замръзна. Бяха пристигнали.

Къщата на Чарлс беше отляво; отдясно бяха набъбналите форми на Шестте хълма. Тяхното появяване в такава околност я изненада. Те пресичаха потока от къщи, който нарастваше към Хилтън. Отвъд тях видя ливади и гора, а под тях лежаха погребани най-доблестни воини, реши тя. Мразеше войната и обичаше войниците — това бе една от нейните приятни непоследователности.

Но ето я Доли, издокарана като излязла от кутийка, застанала на прага да ги посрещне, и ето — закапаха първите капки дъжд. Притичаха весело вътре и след продължително чакане в гостната седнаха на импровизирания обед, всяко блюдо на който, явно или не, съдържаше сметана. Мистър Брайс беше главната тема за разговор. Доли описа посещението му с ключа, а свекърът й остана удовлетворен от непрекъснатите си шеги с нея, като противоречеше на всичко, което тя кажеше. Очевидно имаше навик да се подиграва на Доли. Той се пошегува и с Маргарет, а тя, стресната от дълбок размисъл, бе доволна и му отвърна със същото. Доли показа изненада и я разглеждаше с любопитство. Следобед двете деца слязоха долу. Маргарет не обичаше бебета, но се разбра по-добре с двегодишното и накара Доли да се превива от смях, като му говореше сериозно.

— Целуни ги и да вървим — каза мистър Уилкокс.

Тя дойде, но отказа да ги целуне — това бе такова нещастие за малките, каза тя, и въпреки че Доли предлагаше ту на мама дундето, ту на мама сладурчето, тя остана твърда.

Този път валеше силно. Автомобилът дойде с вдигнат покрив и отново тя загуби всякаква представа за разстояние. След няколко минути спряха и Крейн отвори вратата.

— Какво стана? — попита Маргарет.

— Какво предполагаш? — каза Хенри.

Точно пред очите й имаше малка вратичка.

— Стигнахме ли вече?

— Да?

— Никога не бих предположила! Преди години ми се струваше толкова далечен.

Усмихната, но някак разочарована, тя скочи и устремът й я отнесе до предната врата. Посегна да я отвори, когато Хенри каза:

— Няма смисъл, заключена е. Кой има ключ?

Тъй като самият той бе забравил да потърси ключа във фермата, никой не отговори. Той също искаше да знае кой е оставил предната врата отворена, тъй като една крава се бе отклонила от пътя и се беше вмъкнала вътре и тъпчеше игрището за крокет. После каза малко троснато:

— Маргарет, ти почакай на сухо. Аз ще се върна за ключа. Не е повече от стотина метра.

— Не може ли и аз да дойда?

— Не, ще се върна веднага.

После автомобилът зави и на нея й се стори, че се вдигна завеса. За втори път този ден тя видя земята да се появява пред нея.

Там бяха ренклодовите дървета, които Хелън бе описала някога, игрището за тенис, живият плет, който се разкрасяваше чудесно от шипките през юни, но това, което се виждаше сега, бе в черно и най-бледо зелено. Долу край долчинката се пробуждаха по-ярки цветове, а жълти нарциси стояха на стража на предела или нахлуваха в боен ред през тревата. Лалетата бяха като подноси със скъпоценни камъни. Не виждаше бряста, но едно разклонение от прочутата лоза, обсипано с кадифени пъпки, бе покрило вратата. Беше поразена от плодородието на почвата; рядко бе ходила в градина, където цветята да изглеждат толкова красиви и дори плевелите, които небрежно изскубваше от покрития вход, бяха наситенозелени. Защо бедният мистър Брайс бе избягал от цялата тази красота? Защото тя вече бе решила, че мястото е красиво.

— Нахална крава! Махай се! — извика й Маргарет, но без яд.

Дъждът се усили, изливаше се от безветреното небе, пръски отскачаха от обявите на посредниците, които лежаха в редица на моравата, там, където Чарлс ги бе захвърлил. Тя трябваше да се срещне с Чарлс в друг свят — там, където човек наистина може да общува. Как би се смяла Хелън на такова хрумване! Чарлс мъртъв, всички хора мъртви, никой не е останал, само къщите и градините. Външното — мъртво, недосегаемото — живо — и никаква връзка между тях. Маргарет се усмихна. Дали защото собствените й хрумвания бяха съвършено ясни? Дали защото можеше да се отнася така своеволно със света? Като се усмихваше и въздишаше, тя сложи ръка на бравата. Вратата се отвори. Къщата изобщо не бе заключена.

Тя се поколеба. Трябваше ли да почака Хенри? Той държеше на собствеността и може би щеше да предпочете сам да я разведе. От друга страна, той й бе казал да стои на сухо, а от покрива над входа бе прокапало затова влезе вътре и течението хлопна вратата зад гърба й.

Приветствува я самота. Мръсни отпечатъци от пръсти личаха по прозорците на вестибюла, валма и боклуци по немитите му дъски. Цивилизацията на вещите бе просъществувала тук един месец, а след това бе изчезнала. Трапезария и гостна — отдясно и отляво — можеха да се отгатнат само по тапетите. Сега те бяха просто стаи, където човек можеше да се скрие от дъжда. Таваните на всяка се пресичаха от голяма греда. В трапезарията и вестибюла гредите се виждаха, но тази в гостната беше облицована с дъски — може би защото тайните на живота трябваше да бъдат скрити от дамите! Гостна, трапезария и вестибюл — колко незначително звучаха имената! Това бяха просто три стаи, където можеха да играят деца и приятели да се скрият от дъжда. А бяха и красиви.

След това тя отвори една от двете врати насреща и тапетите се смениха с варосани стени. Това бяха помещенията за прислугата, въпреки че тя едва ли го разбра; просто други стаи, където можеха да се подслонят приятели. Градината зад къщата бе пълна с цъфнали череши и сливи. Още по-нататък погледът долавяше ливада и едно черно петно от борове. Да, ливадата бе красива.

Затворена принудително от мрачното време, тя си възвърна усещането за разстояние, от което автомобилът се бе опитал да я лиши. Припомни си отново, че десет квадратни мили не са десет пъти по-красиви от една квадратна миля, че хиляда квадратни мили в действителност не са същото като небето. Призракът на гигантското, който в Лондон намира почва, бе прогонен завинаги, когато тя премина от вестибюла към кухнята на Хауардс Енд и чу дъждовните капки да се разделят насам и натам по двете наклонени страни на покрива.

Сега си спомни за Хелън, която разглеждаше половината Уесекс от билото на Пърбек Даунс, както и думите й: „Човек трябва да загуби нещо“. Не беше толкова сигурна. Щеше например да удвои своите владения като отвореше онази врата, която скриваше стълбата. Сега си помисли за картата на Африка; за империите; за баща си; за двете най-велики нации, струйки от чийто живот стопляха кръвта й, но когато се смесеха, охлаждаха ума й. Тя се върна във вестибюла и когато бе вече там, къщата се разтресе.

— Ти ли си, Хенри? — извика тя.

Отговор не последва, но къщата отново се разтресе.

— Хенри, ти ли влезе?

Но това бе сърцето на къщата, което туптеше, отначало слабо, после по-силно, войнствено. То заглушаваше дъжда.

Само умиращото от глад въображение се страхува, но не и добре подхранваното. Маргарет отвори вратата към стълбите. Грохот като барабани едва не я оглуши. Една жена, една старица, слизаше с изправена стойка, с безизразно лице, с устни, които се раздвижиха и казаха сухо:

— О! Взех ви за Рут Уилкокс.

Маргарет се запъна.

— Аз… мисис Уилкокс… аз…

— Въобразявам си, разбира се, само си въобразявам. Вървите също като нея. Довиждане. — И старата жена изчезна в дъжда.

[1] Традиционни герои в английската куклена комедия. — Б.пр. ↑

[2] Майкъл Дрейтън (1563–1631) — английски поет. — Б.пр. ↑

[3] Герои от стиховете на Дрейтън. — Б.пр. ↑

Глава XXIV

— Тя доста я поизплаши — разказваше мистър Уилкокс за случилото се на Доли по време на чая. — Направо нямате никакво самообладание, и двете. Разбира се, с една дума аз я поставих на мястото й, но глупавата стара мис Ейвъри — тя те изплаши, нали, Маргарет? Ти бе застанала там и стискаше в ръката си плевели. Тя можеше да каже нещо, вместо да слиза надолу по стълбите с онова ужасно боне на главата. Срещнах я, когато влизах. Тя можеше да уплаши дори автомобила. Вярвам, че мис Ейвъри влиза вътре, защото си е такава особена; някои стари моми са такива. — Той запали цигара. — Това могат да мислят. Един господ знае какво е правила там; но това е работа на Брайс, не моя.

— Не бях толкова глупава, както ти предполагаш — каза Маргарет. — Тя само ме стресна, защото в къщата толкова време не се чуваше никакъв звук.

— За дух ли я взе? — попита Доли, за която „духове“ и „ходене на черква“ обобщаваха свръхестественото.

— Не съвсем.

— Но тя наистина те уплаши — каза Хенри, който нямаше никакво намерение да възпира плахостта у жените. — Бедната Маргарет! И съвсем естествено. Необразованите съсловия са толкова глупави.

— Мис Ейвъри от необразованите съсловия ли е? — попита Маргарет и се хвана, че гледа украсата на гостната на Доли.

— Тя е само от работещите във фермата. Хора като нея винаги си представят някои неща. Предположила е, че знаеш коя е. Оставила всички ключове от Хауардс Енд във вестибюла и е предположила, че ти си ги видяла, когато си влязла, и че ще заключиш, когато свършиш, и ще й ги занесеш. А там, във фермата, племенницата й ги търсеше. Липсата на образование прави хората много безотговорни. По-рано Хилтън беше пълен с жени като мис Ейвъри.

— Може би и това не би ми попречило да го харесам.

— Или пък мис Ейвъри да ми направи сватбен подарък — вметна Доли.

Това беше нелогично, но интересно. Беше предопределено Маргарет да научи много неща чрез Доли.

— Но Чарлс каза, че аз трябва да се опитам да не забелязвам, защото тя е познавала баба му.

— Както обикновено, ти си разбрала всичко наопаки, скъпа моя Доротея.

— Исках да кажа прабаба му, тази, която е оставила къщата на мисис Уилкокс. Не бяха ли те двете и мис Ейвъри приятелки, когато Хауардс Енд бе ферма.

Свекърът й издуха кълбо дим. Отношението към покойната му съпруга бе особено. Можеше да загатне за нея, да слуша как се говори за нея, но никога не я назоваваше по име. Нито проявяваше интерес към неясното, пасторално минало. Но Доли проявяваше — по следната причина.

— А мисис Уилкокс нямаше ли брат — или не беше ли чичо? Във всеки случай той направил предложение за женитба, а мис Ейвъри отговорила „Не“. Представете си, само ако беше отговорила „Да“, тя щеше да бъде леля на Чарлс! О, това е направо чудесно! Леля на Чарлс! Трябва да се пошегувам с него тази вечер. А човекът заминал и бил убит. Да, сигурна съм, че този път го казах точно. Том Хауард — това е бил последният от тях.

— Мисля, че да — каза разсеяно мистър Уилкокс.

— Слушайте! Целият този край — на семейство Хауард; и — край на семейство Хауард! — извика Доли. — Мисля, че тази вечер се справям добре.

— Бих искал да проверите дали Крейн е към края.

— О, мистър Уилкокс, как може?

— Защото ако е изпил чая си, ние трябва да вървим. Доли е добра малка съпруга — продължи той, — но малко време с нея ми стига за дълго. Не бих могъл да живея заедно с нея дори да ми плащат.

Маргарет се усмихна. Въпреки че представяха на околните солидна крепост, никой на име Уилкокс не можеше да живее заедно със или около собствеността на друг Уилкокс. Колониалният дух беше в тях и те винаги се насочваха към някое място, където белият човек можеше да носи незабелязано своето бреме. Разбира се, в Хауардс Енд не бе възможно, докато по-младата двойка живееше в Хилтън. Неговите възражения срещу къщата сега бяха ясни като бял ден.

Крейн си беше изпил чая и бе изпратен в гаража, където от техния автомобил капеше кална вода върху автомобила на Чарлс. Пороят сигурно вече бе проникнал дълбоко в Шестте хълма, носейки новини за нашата неспокойна цивилизация.

— Странни хълмове — каза Хенри, — но сега се качвай, друг път ще ги разгледаш.

В седем часа той трябваше да бъде в Лондон, при възможност — и в шест и половина. Още веднъж тя загуби чувство за разстояние; още веднъж дървета, къщи, хора, животни, хълмове се сляха, образуваха една обща мръсотия и тя се намери в Уикъм Плейс.

Вечерта мина приятно. Усещането за постоянно движение, което не я бе напускало цяла година, изчезна за известно време. Забрави багажа и автомобилите и забързаните мъже, които знаеха толкова много, а обединяваха толкова малко. Възвърна си усещането за разстояние, което стои в основата на цялата земна красота, и като започна от Хауардс Енд опита се да си представи Англия. Не успя. Проникновението не идва, когато го търсим, въпреки че проникновения могат да се постигнат чрез търсене. Но една неочаквана обич към острова се породи у нея, свързана, от една страна, с радостите на плътта и от друга, с невидимото. Хелън и баща й познаваха тази обич, бедният Ленард Баст я търсеше слепешком, но тя бе останала скрита за Маргарет до този следобед. Появила се бе с положителност чрез къщата и мис Ейвъри. Чрез тях — мисълта за това „чрез“ упорствуваше; умът й се вълнуваше към едно заключение, което сам неразумните могат да изразят с думи. След това, връщайки се към топлината, тя се прикова към червеникавокафявите тухли, цъфтящите сливи и всички осезаеми радости в пролетта.

Хенри, след като бе успокоил вълнението й, я бе развел из своя имот и й бе обяснил възможностите и размерите на отделните стаи. Беше й разказал накратко историята на малкото имение. „Цяло нещастие е — започна монологът, — че в него не са вложени пари преди петдесет години. Тогава е имало четири… пет пъти повече земя… най-малко трийсет акра. Можело е да се направи нещо от нея — малък парк или поне алеи с храсти, и да се построи къща по-далеч от пътя. Каква е ползата да се заеме човек с нея сега? Нищо не е останало, освен ливадата, и дори тя беше ипотекирана, когато в началото трябваше да се заема с нещата — да се къщата също. Съвсем не беше шега тази работа.“ Докато той говореше, тя видя двете жени, едната стара, другата млада, които наблюдават как наследството им се топи и изчезва. Видя ги как го поздравяват като избавител. „Причината за това беше лошото стопанисване, е, и времето на малките ферми е минало. Не си струва разходите — освен при интензивно обработване. Малки имения назад към земята — това са филантропични глупости. Запомни като правило, че нищо в малък мащаб не си покрива разходите. По-голямата част от земята, която виждаш — те стояха до един от горните прозорци, единствения, който гледаше на запад, — принадлежи на хората от парка; те направиха състояние от добив на мед, способни момчета. Фермата на Ейвъри, фермата на Сиш, онази, която наричат мерата ей там, където виждаш поразения дъб — една след друга се разориха, почти така стана и тук, тя беше направо разорена.“ Но Хенри я спаси; без нежни чувства или дълбока проницателност, но той я спаси и тя го обичаше заради това. „Когато получих повече власт, направих, каквото можах; имаше две животни и половина, разпродадох ги, продадох и краставото пони, остарелите инструменти; съборих пристройките, дренирах, разредих не знам колко калинки и по-стари дървета; а вътре в къщата преустроих старата кухня на вестибюл, направих кухня там, където държаха млякото. Гаражът и останалото дойдоха по-късно. Но все още човек може да каже, че това е било стара ферма. Въпреки това не е такова място, което може да привлече някой от твоите артистични приятели.“ Не, не беше; ако той не го разбираше напълно, артистичните й приятели още по-малко щяха да го разберат; то беше типично английско, а брястът, който тя виждаше от прозореца, бе английско дърво. Не беше чула нищо, което да я подготви за неговото особено великолепие. Не беше нито воин, нито любим, нито бог; английското в никоя от тези роли не изпъква. Той беше приятел, надвесен над къщата, в корените му се таяха сила и приключения, в най-високите му клони имаше нежност, а обиколката му, която една дузина мъже не можеха да обхванат, ставаше безкрайно малка, толкова малка, че гроздовете от бледи пъпки сякаш плуваха из въздуха. Той беше приятел. Къщата и дървото оставаха извън всякакви сравнения с пола. Сега Маргарет си мислеше за тях и щеше да си мисли за тях през много ветровити нощи и лондонски дни, но да ги сравнява с мъж или жена — това винаги принизяваше видението. Въпреки това те не излизаха извън границите на човешкото. Тяхното послание не беше свързано с вечността, а с надеждата на тоя свят. Докато тя стоеше в единия свят, взирайки се в другия, истинната връзка бе проблеснала.

Още един щрих и описанието на нейния ден завършва. Те влязоха за минута в градината и се оказа, че тя е права, за изненада на мистър Уилкокс. Зъбите, зъбите на прасето се виждаха в кората на бряста, белите им върхове едва се подаваха.

— Удивително — извика той. — Кой ти каза?

— Чух за това една зима в Лондон — бе нейният отговор, защото и тя избягваше да споменава името на мисис Уилкокс.

Глава XXV

Иви чу за годежа на баща си, когато играеше тенис и всичко отиде по дяволите. Това, че щеше да се омъжи и да го напусне й се струваше съвсем естествено, но че той, останал сам, щеше да направи същото бе измама; а сега Чарлс и Доли разправяха, че тя е виновна за всичко.

— Но на мен през ум не ми е минавало такова нещо — измърмори тя. — Татко от време на време ме водеше на гости и ме накара да я поканя в „Симпсънс“. Е, добре, махам се от него. — Това бе и оскърбление на паметта на майка им; в това те бяха единодушни, и на Иви й хрумна идеята да върне дантелите и бижутата на мисис Уилкокс „в знак на протест“. Срещу какво щеше да протестира — на нея не й беше много ясно, но понеже бе едва на осемнайсет години, идеята да се откаже от правата си я привличаше, още повече че бижута и дантели не я интересуваха много. След това Доли предложи тя и чичо Пърси да се престорят, че развалят годежа и тогава може би мистър Уилкокс щеше да се скара с мис Шлегел и да развали своя; или пък да изпратят телеграма на Пол. Но тук Чарлс им каза да не говорят глупости. Така че Иви се съгласи да се омъжи възможно най-скоро; не беше хубаво да се продължава ухажването, а тия Шлегелови да я наблюдават. Затова датата на сватбата й бе преместена от септември за август, а при възбудата от подаръците тя възвърна доброто си настроение.

Маргарет откри, че очакват от нея да участвува в тази церемония, и то да участвува активно; това щяло да бъде чудесна възможност, каза Хенри, тя да опознае неговия кръг. Сър Джеймз Бидър щеше да бъде там, всички Кахилови и Фюселови, снаха му, мисис Уорингтън Уилкокс, която за щастие се беше върнала от околосветското си пътешествие. Тя обичаше Хенри, но неговият кръг, изглежда, беше нещо съвсем друго. Той не притежаваше способността да се обгражда с приятни хора — наистина за човек с такива способности и качества изборът му бе учудващо несполучлив; нямаше ръководен принцип отвъд известно предпочитание към посредствеността; задоволяваше се от случайно разрешаване на най-важните въпроси в живота и затова докато влагането на капитали вървеше добре, приятелствата му обикновено вървяха зле. На нея щеше да й казва: „О, еди-кой си е чудесен човек, забележителен човек“, а тя щеше да открие, когато го срещне, че той е или грубиян, или досадник. Ако Хенри проявяваше истинска привързаност, тя би разбрала, защото привързаността обяснява всичко. Но за него като че ли не съществуваха чувствата. „Забележителният човек“ всеки момент можеше да стане „човек, когото никога не съм харесвал, а сега още по-малко“, и весело да бъде захвърлен в забвение. Маргарет бе правила същото като ученичка. Сега никога не забравяше някого, когото някога бе харесвала; тя обединяваше, въпреки че това обединяване можеше да бъде горчиво, и се надяваше, че някой ден Хенри ще направи същото.

Иви не желаеше да излезе като булка от Дюси Стрийт. Искаше й се сватбата да бъде извън града, а освен това в Лондон тогава нямаше да има никого, така че тя остави куфарите си няколко седмици в Онитън Грейндж, разгласата за предстоящия й брак стана, както беше редно, чрез енорийската църква и за няколко дена малкият градец, дремещ между червеникавокафявите хълмове, бе събуден от звъна на нашата цивилизация, нареди се покрай пътя и пропусна автомобилите да преминат. Онитън бе откритие на мистър Уилкокс — откритие, с което той изобщо не се гордееше. То беше към границата с Уелс и толкова труднодостъпно, че той бе решил, че сигурно е нещо специално. Един порутен замък стоеше в парка. Но след като човек се намери там, какво трябваше да прави? Ловът бе слаб, риболовът посредствен, а жените твърдяха, че пейзажът не бил кой знае какво. Оказа се, че мястото се намира в по-лошата част на Шропшир, по дяволите, и въпреки че той никога гласно не пращаше по дяволите своята собственост, само чакаше как да се отърве от нея, а после каквото ще да става. Сватбата на Иви бе последното й представяне пред обществото. Щом като се намери наемател, тя стана къща, която той никога не бе харесвал, а сега още по-малко, и както Хауардс Енд, потъна в забрава.

Но на Маргарет Онитън не можеше да не направи трайно впечатление. Тя го смяташе за неин бъдещ дом и желаеше да започне запознанствата си от духовниците и така нататък, а при възможност — да види нещо от местния живот. Това бе малък пазарен град — като много други в Англия — от векове бе обслужвал тази самотна долина и бе твърдина при нашите походи срещу келтите. Въпреки случая, въпреки скованата веселост, с която я посрещнаха, когато влезе в запазеното купе на гара Падингтън, сетивата й бяха будни и нащрек и въпреки че Онитън се оказа една от безбройните й несполуки, тя никога не го забрави, нито това, което се случи там.

От Лондон пристигнаха едва осем човека — Фюселови, баща и син, две дами, живели в Индия, на име мисис Плинлимън и лейди Едсър, мисис Уорингтън Уилкокс с дъщеря си и накрая онова малко момиченце, много умно и послушно, което се появява на толкова много сватби и което зорко наблюдаваше Маргарет, бъдещата булка. Доли не присъствуваше — някаква домашна причина я бе задържала в Хилтън; Пол бе изпратил весела телеграма; Чарлс трябваше да ги посрещне с три автомобила в Шрусбъри. Хелън не бе приела поканата; Тиби изобщо не отговори. Всичко бе чудесно уредено, както трябваше да се очаква, след като Хенри се е заел с нещо; неговият здравомислещ и разностранен ум се чувствуваше в основата на всичко. Те бяха негови гости още щом се качиха във влака; специален етикет за багажа им; носач; специален обед; трябваше само да изглеждат доволни и където бе възможно — красиви. Маргарет си помисли с тревога за своята собствена сватба — уредена вероятно от Тиби, „Мистър Теобалд Шлегел и мис Хелън Шлегел най-учтиво канят мисис Плинлимън по случай сватбата на сестра им Маргарет“. Тези думи й се струваха невероятни, но скоро трябваше да бъдат отпечатани и разпратени и въпреки че не бе необходимо Уикъм Плейс да съперничи на Онитън, гостите трябваше да се нахранят прилично и да им се осигурят достатъчно столове. Сватбата й щеше да бъде или невзрачна, или буржоазна — тя се надяваше на второто. Такова тържество като днешното, уредено с умение, почти красиво, не беше нито по нейните сили, нито по силите на нейните приятели.

Глухото меко потракване на експреса не е най-лошият фон за разговор и пътуването мина съвсем приятно.

Нищо не бе в състояние да надмине любезността на двамата мъже. Те затваряха прозорците за някои от дамите и ги отваряха за други; звъняха да повикат придружителя, разпознаваха колежите, когато влакът преминаваше край Оксфорд, улавяха книги или чанти в мига, когато щяха да паднат на пода. Въпреки това нямаше нищо педантично в тяхната учтивост — това бе резултат от наученото в добрите училища и въпреки че влагаха усърдие, то бе присъщо на истински мъже. Повече битки, отколкото при Ватерло, са били спечелени на нашите спортни игрища, и Маргарет се прекланяше пред едно очарование, което не възприемаше напълно и не каза нищо, когато те не можаха да познаят точно колежите в Оксфорд.

„Мъж и жена ги сътвори“; пътуването до Шрусбъри потвърди спорния библейски тезис и дългият остъклен луксозен вагон, който се движеше толкова плавно и бе толкова комфортен, даде храна на идеята за двата пола.

В Шрусбъри ги посрещна свеж въздух. Маргарет се интересуваше само от разглеждане на забележителностите и докато останалите довършваха чая си в „Гарвана“, тя си присвои един автомобил и набързо обиколи удивителния град. Шофьорът й не беше верният Крейн, а един италианец, на когото му доставяше голямо удоволствие, че тя закъснява. Чарлс, с часовник в ръка, макар и все още с ясно чело, стоеше пред хотела, когато се върнаха. Всичко било наред, каза й той; в никакъв случай не била последна. А после потъна в ресторанта и тя го чу да казва:

— За бога, накарайте жените да побързат; никога няма да тръгнем оттук.

И отговора на Албърт Фюсъл:

— О, не, аз съм си свършил работата.

И мнението на полковник Фюсъл, че дамите старателно се издокарват. След малко се появи Мира (дъщерята на мисис Уорингтън) и тъй като му беше братовчедка, Чарлс малко я нахока — тя сменяше елегантната си пътническа шапка с друга елегантна шапка, специално за автомобил. После се появи и самата мисис Уорингтън и водеше кроткото дете; двете дами, които бяха живели в Индия, бяха винаги последни. Прислужничките, носачът, тежкият багаж бяха вече заминали по друга линия към една гара, която бе по-близо до Онитън, но оставаха пет кутии с шапки и четири несесера с тоалетни принадлежности да бъдат прибрани, и пет палта, които да бъдат облечени, а после съблечени в последния момент, защото Чарлс заяви, че не са необходими. Мъжете ръководеха всичко с неизчерпаемо добро настроение. Към пет и половина всички бяха готови и напуснаха Шрусбъри по Уелския мост.

Шропшир не притежаваше сдържаността на Хартфордшир. Въпреки че бързото движение го лишаваше от половината му обаяние, все пак имаше усещане за хълмове. Приближаваха твърдините, които насочваха реката Севъри на изток и я превръщаха в английска река, а слънцето, захождащо над предните постове на Уелс, блестеше право в очите им. След като взеха още един гост, те завиваха на юг, избегнаха по-високите планини, но забелязваха тук-там самотни върхове, заоблени и безобидни, чиито цветове се различаваха значително от тези в по-ниските места и очертанията им се променяха по-бавно. Безшумни тайнства се извършваха зад онези движещи се хоризонти; западът, както винаги, отстъпваше с някои тайни, които може би не си струва да бъдат разкрити, но практичният човек никога няма да може да ги разкрие. Говореха за Митническата реформа. Мисис Уорингтън току-що се бе върнала от колониите. Както на много други критици на Империята, бяха й запушили устата с храна и тя можеше само да възклицава за гостоприемството, с което била посрещната, и да предупреди майката родина да не подценява младите титани.

— Те заплашват, че ще се отделят — извика тя, — и какво ще правим ние тогава? Госпожице Шлегел, ще трябва да държите здраво Хенри за Митническата реформа. Това ни е последната надежда.

Маргарет весело заяви, че е на противното мнение и те започнаха да цитират източниците на съответните си мнения, докато автомобилът ги носеше навътре между хълмовете. Те бяха по-скоро необикновени, отколкото внушителни, защото в очертанията им нямаше красота, а розовите петна по върховете им навеждаха на мисълта, че някой великан си е прострял носните кърпички да съхнат. Тук-там скали, тук-там горички, тук-там ловни паркове, обезлесени и кафяви, всички те подсказваха дивата природа, която щеше да последва, но основният цвят си оставаше земеделското зелено на нивите. Въздухът стана по-хладен; бяха прехвърлили последното възвишение и Онитън лежеше под тях със своята черква, лъчеобразно разположени къщи, замъка, заобиколения от реката полуостров. Близо до замъка се намираше сива просторна къща с неинтелектуална архитектура, но приятна, която се простираше заедно с имението наоколо върху теснината на полуострова — оня вид имения, които се строяха из цяла Англия в началото на миналия век, когато архитектурата все още бе израз на националния характер. Това било имението, им обясни Албърт през рамо, а после удари спирачките, автомобилът намали скорост и спря.

— Съжалявам — каза той, като се обърна. — Бихте ли излезли през дясната врата. Не бързайте.

— Какво стана? — попита мисис Уорингтън.

След това колата зад тях спря и се чу гласът на Чарлс да казва: „Изведете веднага жените“. Мъжете се струпаха, а Маргарет и нейните спътнички бяха изкарани набързо и приети във втората кола. Какво се бе случило? Когато отново потеглиха, вратата на една къщичка се отвори и едно момиче изкрещя диво след тях.

— Какво има? — извикаха дамите.

Чарлс продължи да кара стотина метра мълчаливо. После каза:

— Всичко е наред. Вашата кола току-що блъсна едно куче.

— Спрете! — извика Маргарет ужасена.

— Не е ударено.

— Наистина ли не го е ударил?

— Не.

— Спрете, моля ви! — каза Маргарет, като се наведе напред. Стоеше права в автомобила, останалите я държаха за коленете, за да запази равновесие. — Искам да се върна, моля ви.

Чарлс не обърка внимание.

— Оставихме там мистър Фюсъл — обади се друг. — И Анджело, и Крейн.

— Да, но няма жена.

— Мисля си, че малко… — Мисис Уорингтън потри пръсти. — … ще бъде много по-уместно, отколкото да отиде някой от нас.

— Застрахователната компания ще се погрижи за това — каза Чарлс, — а Албърт ще води преговорите.

— Въпреки това искам да се върна, държа на това — повтори Маргарет с нарастващ гняв.

Чарлс не обърна внимание. Автомобилът, натоварен с бегълци, продължи бавно надолу по хълма. „Мъжете са там — в един глас казаха другите. — Мъжете ще се погрижат за това.“

— Мъжете не могат. О, това е отвратително! Чарлс, моля те да спреш.

— Няма смисъл да спираме — бавно каза Чарлс.

— Няма ли? — попита Маргарет и скочи от колата.

Падна на коленете си, скъса си ръкавиците, шапката й се килна над ухото. Последваха я тревожни викове. „Удари ли се?“ — извика Чарлс, като скочи след нея.

— Разбира се, че се ударих — отвърна рязко тя.

— Мога ли да попитам защо…

— Няма нищо за питане — каза Маргарет.

— Има кръв по ръката ти.

— Знам.

— Сега ме очаква ужасен скандал с баща ми.

— Трябваше да помислиш по-рано за това, Чарлс.

Чарлс никога преди не бе изпадал в подобно положение. Една жена бе въстанала и се отдалечаваше с накуцване, а гледката бе прекалено странна, за да остане място за гняв. Той се овладя, когато другите ги настигнаха; тях той ги разбираше. Нареди им да се върнат.

Видяха, че Албърт Фюсъл върви към тях.

— Всичко е наред — извика той. — Не било куче, а котка.

— Видяхте ли! — извика Чарлс тържествуващо. — Било е само някаква крастава котка.

— Имате ли място в автомобила за едно малко човече? Измъкнах се, щом като видях, че не е куче; шофьорите ще се разберат с момичето.

Но Маргарет продължи упорито. Защо ще се разбират шофьорите с момичето? Жените се криеха зад мъжете, мъжете зад прислугата — цялата система бе неправилна и тя трябваше да я постави под съмнение.

— Госпожице Шлегел! Но, за бога, тече ви кръв от ръката.

— Аз просто отивам да видя — каза тя. — Не ме чакайте, мистър Фюсъл.

Вторият автомобил се появи иззад ъгъла.

— Всичко е наред, мадам — каза на Крейн. Бе започнал да я нарича мадам.

— Кое е наред? Котката?

— Да, мадам. Момичето ще получи компенсация.

— Тя е многу грубу мумичи — каза замислено Анджело от третия автомобил.

— Ти не би ли бил груб?

Италианецът разпери ръце, като искаше да покаже, че не се бе сетил за грубостта, но би я проявил, ако това би й доставило удоволствие. Положението стана глупаво. Мъжете отново обикаляха мис Шлегел с предложения за помощ, а лейди Едсър започна да й превързва ръката. Тя отстъпи, като едва-едва се извиняваше, доведена бе в автомобила и скоро пейзажът поднови своето движение, самотната къщичка изчезна, замъкът растеше върху възглавницата си от тревни площи и те бяха пристигнали. Нямаше съмнение, че тя се бе опозорила. Но тя имаше чувството, че цялото им пътуване от Лондон бе недействително. Те нямаха нищо общо с природата и нейните вълнения. Бяха прах, зловоние, космополитен брътвеж, а момичето, чиято котка бе убита, водеше по-задълбочен живот от техния.

— О, Хенри — възкликна тя, — държах се толкова лошо — защото бе решила да поддържа тази линия. — Прегазихме една котка. Чарлс ми каза да не скачам, но аз скочих, и погледни! — Тя протегна превързаната си ръка. — Твоята бедна Мег направи такъв скок!

Мистър Уилкокс изглеждаше объркан. В официално облекло, той бе застанал във вестибюла, за да посрещне гостите си.

— Мислеше, че е куче — добави господин Уорингтън.

— О, кучето е приятел — каза полковник Фюсъл. — Едно куче ще ви помни.

— Удари ли се, Маргарет?

— Съвсем слабо, и то лявата ръка.

— Добре, побързай и се преоблечи.

Тя се подчини, останалите — също. След това мистър Уилкокс се обърна към сина си:

— Е, Чарлс, какво се случи?

Чарлс бе абсолютно искрен. Описа това, което вярваше, че се е случило. Албърт прегазил една котка, а мис Шлегел изгубила присъствие на духа, както може да се случи на всяка жена. Била преместена благополучно в другия автомобил, но когато той тръгнал, тя отново скочила, въпреки всичко, което й бяха казали. След като повървяла малко по пътя, тя се успокоила и казала, че съжалява. Баща му прие обяснението, но никой от двамата не знаеше, че Маргарет изкусно бе подготвила пътя за това. То съответствуваше много добре на техните възгледи за женската природа. В пушалнята след вечерята полковникът изрази мнението, че мис Шлегел е скочила заради щуротията. Той добре помнеше как веднъж, като беше млад, на пристанището в Гибралтар едно момиче, и то красиво, беше скочило през борда заради облог. И сега си го представяше, него и всички момичета, които скачат през борда след него. Но Чарлс и мистър Уилкокс бяха на мнение, че в случая с мис Шлегел много по-вероятно е причината за това да са нервите й. Чарлс бе потиснат. Тази жена имаше остър език. Щеше да опозори баща му, преди да се заеме с тях. Разхождаше се бавно към хълма на замъка, за да премисли нещата. Вечерта бе прекрасна. От три страни шептеше една малка рекичка, изпълнена с послания от запад, над главата му руините образуваха фигури на фона на небето. Внимателно премисли взаимоотношенията с това семейство, докато вмъкна мислено Хелън, Маргарет и леля Джули в един организиран заговор. Бащинството го бе направило подозрителен. Имаше две деца, за които да се грижи, щеше да има и още, а ден след ден изглеждаше все по-малко вероятно да пораснат богати. „Това, което казва баща ми, че ще бъде справедлив към всички, е хубаво — помисли си той, — но човек не може да бъде безкрайно справедлив. Парите не са еластични. Какво ще стане, ако Иви има много деца? И щом сме стигнали дотук същото може да направи и баща ми. Няма да има достатъчно, за да стигне за всички, защото няма да получим нищо нито от Доли, нито от Пърси. По дяволите!“ Погледна завистливо към имението, чиито прозорци излъчваха светлина и смях. Преди всичко тази сватба щеше да струва много. Две дами се разхождаха напред-назад по градинската тераса и когато с полъха до ушите му достигна думата „империализъм“, той предположи, че едната от тях е леля му.

Тя можеше да му помогне, но и тя имаше семейство, за което да се грижи. „Всеки за себе си“ — повтори той — една максима, която го бе окуражавала в миналото, но сега между руините на Онитън, звучеше доста мрачно. Липсваха му способностите на баща му в търговията и затова уважаваше парите още повече; той се страхуваше, че ако не наследи достатъчно, ще остави децата си бедни.

Докато стоеше замислен, една от дамите слезе от терасата и тръгна през ливадата; позна, че това е Маргарет по бялата превръзка, която просветваше на ръката й, и загаси пурата си, за да не го издаде блещукането й. Тя се изкачваше по хълма на зигзаг, от време на време се навеждаше, като че ли галеше тревата. Звучеше абсолютно невероятно, но за миг Чарлс си помисли, че тя е влюбена в него и е излязла, за да го изкуши. Чарлс вярваше в изкусителки, а това е нещо, присъщо на силните мъже, и понеже не притежаваше чувство за хумор, не можеше да се отърве от тази мисъл само с една усмивка. Маргарет, сгодена за баща му и гост на сватбата на сестра му, продължи своя път, без да го забележи, и той си помисли, че е проявил несправедливост към нея по този въпрос. Но какво правеше тя? Защо се препъваше сред камънаците и закачаше роклята си в къпини и репеи? Когато се промъкна до централната кула, сигурно застана по посока на вятъра и долови миризмата на пурата му, защото извика:

— Хей, кой е там?

Чарлс не отговори.

— Саксонец или келт? — продължи тя, като се смееше в тъмнината. — О, няма значение. Какъвто и да си, ще трябва да ме изслушаш. Обичам това място. Обичам Шропшир. Мразя Лондон. Щастлива съм, че тук ще бъде моят дом. Господи… — Тя вече се връщаше към къщата. — Колко е хубаво, че пристигнахме!

— Тази жена носи нещастие — помисли си Чарлс и сви устни. След няколко минути я последва вътре, защото тревата стана влажна. От реката се надигаше мъгла и тя вече не се виждаше, въпреки че шептенето й бе по-ясно доловимо. Проливен дъжд се бе лял по хълмовете на Уелс.

Глава XXVI

На сутринта лека мъгла се стелеше над полуострова. Времето се очертаваше хубаво и силуетът на възвишението, където се намираше замъкът, ставаше все по-ясен, колкото пъти Маргарет го погледнеше. Видя сега централната кула, а слънцето обагри в златно камъните и насити млечното небе със синьо. Сянката на къщата се сгъсти и покри градината. Една котка погледна нагоре към прозореца й и измяука. Накрая се появи и реката, все още притиснала мъгли между бреговете си и надвиснали елши, но се виждаше само до един хълм, който закриваше по-горната й част.

Маргарет бе пленена от Онитън. Беше казала, че го обича, но по-скоро я привличаше неговата романтичност. Заоблените хълмове като изправени друиди, които бе зърнала по време на пътуването си, реките, които бързаха от тях към Англия, небрежно нагънатите масиви на по-ниските хълмове, я изпълваха с поезия. Къщата не правеше впечатление, но гледката от нея даряваше безкрайна радост и тя си помисли за всички приятели, които щеше да подслонява тук, и покръстването на Хенри в селския живот. Обществото също обещаваше да бъде благосклонно. Енорийският пастор бе вечерял с тях миналата вечер и тя бе открила, че той е бил приятел на баща й, така че знаеше какво може да намери у нея. Тя го харесваше. Той щеше да я въведе в градското общество. А от другата й страна стоеше сър Джеймс Бидър и непрекъснато повтаряше, че само една дума от нейна страна и той ще раздвижи всички видни семейства двадесет мили наоколо. Тя се съмняваше дали сър Джеймс, който се занимаваше с търговия на градински семена, бе обещал нещо, което бе в състояние да извърши, но след като Хенри ги вземаше за видни семейства, когато те наистина ги посетиха, тя бе доволна.

Сега Чарлс и Албърт Фюсъл прекосиха моравата. Отиваха да направят сутрешните си скокове във вода, а един прислужник ги следваше с банските им костюми. Тя имаше намерение да се разходи преди закуска, но видя, че денят все още бе неприкосновен за мъжете и се забавляваше да наблюдава техния лош късмет.

Първо не можеше да се намери ключът от кабината за събличане. Чарлс стоеше на брега на реката със скръстени ръце, печален, докато прислужникът крещеше към един друг прислужник в градината, който не можеше да разбере какво му вика. След това се появиха трудности с някакъв трамплин и скоро трима души тичаха нагоре-надолу през моравата с нареждания и контра нареждания, контраобвинения и извинения. Когато Маргарет искаше да скочи от автомобил, тя просто скачаше; когато Тиби решаваше, че гребането ще укрепи глезените му, той гребеше; когато един чиновник търсеше приключения, той се разхождаше из тъмнината. Но тези спортисти изглеждаха парализирани. Не можеха да плуват без своите принадлежности, въпреки че утринното слънце зовеше и последната останала мъглица се издигаше над развълнуваната рекичка. Бяха ли открили, въпреки всичко, живота на тялото? Не можеха ли мъжете, които те презираха като мамини синчета, да ги победят, дори на техен терен?

Мислеше си какви трябваше да бъдат приготовленията за плуване, когато тя дойде тук — никакви безпокойства за слугите, никакви принадлежности, освен най-необходимото. Размишленията й бяха прекъснати от кроткото дете, което бе излязло да говори с котката, но сега наблюдаваше нея как наблюдава мъжете. Тя му извика малко остро:

— Добро утро, миличко.

От гласа й всичко се вцепени. Чарлс се огледа и въпреки че бе напълно облечен във виолетово-синьо, изчезна в кабината и повече не се видя.

— Мис Уилкокс стана… — прошепна детето, а след това думите му станаха съвсем неразбираеми.

— Какво има?

Чу се нещо като „… реж… пан… паке… там…“

— Не чувам.

— … на леглото… копринена хартия…

Схващайки, че сватбената рокля е извадена и посещението ще бъде прилично, тя се запъти към стаята на Иви. Там царуваше веселие. Иви, по фуста, танцуваше с едната от дамите, живели в Индия, докато другата стоеше в захлас пред метрите бял атлаз. Викаха, пееха, смееха се, а кучето лаеше.

Маргарет също повика, но не беше убедителна. Не чувствуваше, че една сватба е нещо толкова весело. Може би нещо липсваше в нейната нагласа. Иви запъшка:

— Ех, каква е тази Доли, как може да не е тук! И какво от това, ние ще си прекараме чудесно.

След това Маргарет слезе долу за закуска.

Хенри вече бе седнал; той се хранеше бавно, говореше малко и бе в очите на Маргарет единственият от цялата компания, който успешно избягваше вълнението. Не можеше да допусне, че е безразличен и към загубата на дъщеря си, и към присъствието на бъдещата си съпруга. Въпреки това той стоеше незасегнат, само от време на време даваше разпореждания — разпореждания, които допринасяха за удобството на гостите. Заинтересува се от ръката й; нареди й да налее кафето, а мисис Уорингтън да налее чая. Когато Иви слезе, настъпи миг неловкост и двете дами станаха, за да освободят местата си. „Бъртън — извика Хенри, — сервирай чая и кафето от бюфета.“ Това не беше истинска тактичност, но все пак бе тактичност от някакъв вид — толкова полезна, колкото истинската и спасява дори повече положения при събрания на управителния съвет. Хенри се занимаваше със сватбата като с погребение, точка по точка, и никога не обхващаше с поглед цялото събитие, така че накрая човек би възкликнал: „О, смърт, къде е твоето жило? Любов, къде е твоята победа?“.

След закуска тя пожела да размени няколко думи с него. Винаги бе най-добре да се подходи към него според условностите. Помоли за разговор, понеже той смяташе да ходи утре на лов за диви кокошки, а тя се връщаше при Хелън в града.

— Разбира се, скъпа — каза той. — Разбира се, че имам време. Какво има?

— Нищо.

— Страхувах се, че нещо не е наред.

— Не, нямам какво да кажа, но ти можеш да говориш.

Поглеждайки часовника си, той заговори за неприятния завой при покритата порта. Тя го слушаше с интерес. Нейната обвивка винаги бе в състояние да откликне на неговата без неуважение, въпреки че цялото й същество под нея копнееше да му помогне. Тя бе изоставила всякакви планове за действие. Любовта е най-добрият план и колкото повече тя се отдаваше на любовта си към него, толкова повече възможности имаше той да внесе ред в душата си. Миг като този, когато бяха седнали в това чудесно време край алеите на бъдещия си дом, бе толкова прекрасен за нея, че това сигурно щеше да проникне и в него. Всеки негов поглед, всяко отделяне на мустаците от горната устна от другата, гладко обръснатата, трябваше да послужи като встъпление към нежността, която убива с един удар монаха и звяра. Разочарована стотици пъти, тя все още се надяваше. Обичаше го с пределно ясно съзнание, за да се страхува от неговата мъглявост. Дали той говореше монотонно незначителни неща като днес, или я обсипваше с целувки в здрача, тя можеше да му прости, можеше да му отвърне.

— Ако има такъв неприятен завой — предложи тя, — не можем ли да вървим пеша до черквата? Не, разбира се, ти и Иви, но останалите съвсем спокойно можем да тръгнем напред, а това означава, че ще са необходими по-малко файтони.

— Не мога да допусна дами да вървят пеша през пазарния площад. На Фюселови съвсем не би им харесало; те бяха ужасно придирчиви на сватбата на Чарлс. Моята… тя… някои от наша страна искаха да вървим пеша, а църквата бе наистина на две крачки и аз нямах нищо против; но полковникът направи голям въпрос.

— Вие, мъжете, не би трябвало да проявявате такова кавалерство — каза многозначително Маргарет.

— Защо не?

Тя знаеше защо не, но каза, че не знае. Тогава той заяви, че ако тя няма да казва нещо специално, той трябва да отиде в избата за вино, и тръгнаха заедно да търсят Бъртън. Въпреки че й липсваше елегантност и беше малко неудобна, Онитън бе истинска извънградска къща. Те трополяха надолу по каменни коридори, влизаха от стая в стая и прогонваха непознати прислужници от изпълнението на неясни задължения. Сватбената гощавка трябваше да бъде готова, когато се върнеха от черквата, а чаят щеше да бъде сервиран в градината. При вида на толкова много оживени и сериозни хора Маргарет се усмихна, но си помисли, че на тях им се плаща, за да бъдат сериозни и им е приятно да бъдат оживени. Това бяха малките колелца на машината, която изкачваше Иви до сватбеното великолепие. Едно малко момченце им изпречи пътя с масури тютюн за дъвчене. Умът му не можеше да схване колко са важни и то каза:

— С ваше разрешение, моля, позволете да мина.

Хенри го попита къде е Бъртън. Но прислужниците бяха толкова отскоро, че не си знаеха имената. В килера седеше оркестъра, който си беше осигурил шампанско като част от заплащането и вече пиеше бира. Източни миризми долитаха до кухнята, примесени с викове. Маргарет знаеше какво се бе случило там, защото то се случваше и в Уикъм Плейс. Едно от сватбените ястия беше изкипяло и готвачът разпръскваше кедров талаш, за да убие миризмата. Накрая се натъкнаха на иконома. Хенри му даде ключовете и подаде ръка на Маргарет надолу по стълбата към избата. Отключени бяха две врати. Тя, която държеше цялото си вино на дъното на долапа за бельо, бе смаяна от гледката. „Това никога няма да се изпие“ — извика тя, а думите й внезапно обединиха двамата мъже в братство и те си размениха усмивки. Тя се почувствува като че ли отново е скочила от колата в движение.

Безспорно Онитън изискваше известно приспособяване. Нямаше да бъде лесна работа да останеш верен на себе си и въпреки това да се справиш с такова домакинство. Тя трябваше да остане вярна на себе си както заради себе си, така и заради него, тъй като една призрачна съпруга принизяваше съпруга, когото съпътствува; а трябваше да се справи и заради взаимната честност, тъй като нямаше право да се жени за един мъж и да го кара да се чувствува неловко. Нейният единствен съюзник бе силата на дома. Загубата на Уикъм Плейс я бе научила повече, отколкото собствеността върху нея. Хауардс Енд бе повторила урока. Тя бе решена да създаде ново светилище между тези хълмове.

След посещението на избата за вино тя се облече, след това дойде сватбата, която изглеждаше нещо незначително в сравнение с приготовленията за нея. Всичко вървеше като по вода. Мистър Кахил се материализира от нищото и изчака своята младоженка при входа на черквата. Никой не изпусна халката, не направи грешка в отговора, не настъпи шлейфа на Иви, никой не плака. За няколко минути духовните лица изпълниха своя дълг, подписите бяха поставени в регистъра, те се върнаха във файтоните и преодоляха опасния завой при покритата порта на църковния двор. Маргарет бе убедена, че изобщо не са се оженили и че в романската черква през цялото време са се извършвали съвсем други дела.

Имаше и други документи, които трябваше да се подпишат в къщи, да се изяде гощавката, а след това още хора дойдоха за градинското увеселение. Много хора бяха отказали поканата и накрая се оказа, че тържеството не е многолюдно — не толкова, колкото щеше да бъде сватбата на Маргарет. Тя наблюдаваше блюдата и червените килими, за да може да отдаде дължимото на Хенри, поне външно. Но вътре в себе си тя се бе надявала на нещо по-добро от това съчетание от неделна черква и лов на лисици. Поне някой да беше проявил някакви чувства! Но тази сватба бе минала забележително добре, съвсем като дурбар[1], според мнението на лейди Едсър, и тя напълно се бе съгласила с нея.

Така пропиляният ден напредваше бавно, младоженката и младоженецът отпътуваха, заливайки се от смях, и за втори път слънцето се спусна към хълмовете на Уелс. Хенри, който бе по-уморен, отколкото признаваше, се изкачи при нея на моравата при замъка и с необичайно мек глас каза, че е доволен. Всичко бе минало толкова добре. Почувствува, че той я похвали и се изчерви; наистина беше направила всичко, което бе по силите й за своенравните му приятели и специално се бе постарала да се държи много чинно към мъжете. Тази вечер лагерът се разтуряше: само Уорингтънови и кроткото дете щяха да останат до сутринта, а останалите вече се придвижваха към къщата, за да си стегнат багажа.

— Мисля, че добре мина — съгласи се тя. — След като трябваше да скоча от автомобила, поне съм благодарна, че паднах на лявата си ръка. Наистина съм много доволна, скъпи; надявам се, че на нашата сватба гостите ще се чувствуват поне наполовина толкова удобно. Не трябва да забравяш, че сред нас няма практичен човек, като изключим леля ми, а тя не е свикнала с големи приеми.

— Знам — каза замислено той. — При тези обстоятелства ще бъде по-добре да оставим всичко в ръцете на някоя фирма, Харъдс или Уайтлис, или дори да отидем в хотел.

— Ти искаш ли хотел?

— Да, защото… Е, добре, не трябва да ти се меся няма съмнение, че искаш да те изведат от стария ти дом.

— Старият ми дом се разпада, Хенри. Желая само моя нов дом. Не е ли чудесна вечерта…

— „Александрина“ не е лош…

— „Александрина“ — повтори тя, погълната повече от нишките дим, които излизаха от комините и стелеха ивици сиво над осветените от слънце склонове.

— Това е надолу по Кързън Стрийт.

— Така ли? Тогава нека се оженим там.

След това тя се обърна на запад, за да втренчи поглед в издигащото се злато. Слънцето огряваше мястото, където реката заобикаляше хълма. Сигурно някаква вълшебна страна се простираше нагоре от завоя и безценните й води се изливаха срещу тях покрай кабината за събличане на Чарлс. Взираше се толкова дълго, че очите й се заслепиха и когато тръгнаха назад към къщата, тя не можа да разпознае лицата, които излизаха от нея. Една прислужница вървеше пред тях.

— Кои са тези хора? — попита тя.

— Гости — възкликна Хенри. — Твърде късно е за гости.

— Може би са хора от града, които искат да видят сватбените подаръци.

— Все още не съм вкъщи за хора от града.

— Добре, скрий се между руините, а аз, ако мога ще ги спра.

Той й благодари.

Маргарет продължи напред, като се усмихваше светски. Предположи, че това са ненавременни гости, които ще трябва да се задоволят с внимание от по-страничен човек, тъй като Иви и Чарлс бяха заминали, Хенри беше уморен, а останалите бяха по стаите си.

Възприе държането на домакиня; но не за дълго. Защото една от групата бе Хелън — Хелън, облечена в най-старите си дрехи и обзета от онази напрегната болезнена възбуда, която я превръщаше в истинско наказание, когато бяха деца.

— Какво има? — извика тя. — Какво се е случило? Да не би Тиби да е болен?

Хелън размени няколко думи с двамата си придружители и те останаха назад. После се понесе гневна напред.

— Те умират от глад — изкрещя тя. — Намерих ги да умират от глад.

— Кого? Защо дойде?

— Семейство Баст.

— О, Хелън! — изохка Маргарет. — Какво си направила този път?

— Загубил е работата си. Изгонили са го от банката. Да, да, с него е свършено. Ние, горните класи, го провалихме и аз предполагам, че ще ми обясниш, че това е борбата за живот. Умират от глад, жена му е болна. Умират от глад. Припадна във влака.

— Хелън, ти полудяла ли си?

— Може би. Да. Ако ти харесва, луда съм. Но аз ги доведох. Няма да търпя повече несправедливостта. Ще покажа мизерията, която се крие зад този разкош, тези разговори за безличните сили, това лицемерие, че господ върши онова, от което ние се измъкваме.

— Наистина ли си довела двама умиращи от глад от Лондон до Шропшир, Хелън?

Хелън бе възпряна. Не бе помислила за това, а истерията й се уталожи.

— Имаше вагон-ресторант във влака — каза тя.

— Не ставай смешна. Те не умират от глад и ти знаеш това. А сега започни отначало. Няма да търпя тези театрални глупости. Как се осмеляваш! Да, как смееш — повтори тя, тъй като гневът я задуши — да се втурваш в сватбата на Иви по този жесток начин. Боже господи! Но ти съвсем си изопачила представата за филантропията. Погледни — посочи тя къщата, — прислужници, хора по прозорците. Те мислят, че става някакъв скандал и аз трябва да им обяснявам: „А, нищо, просто сестра ми викаше, а това са двама наши хрантутници, които тя е довела тук без някаква особена причина“.

— Най-учтиво моля да си вземеш назад „хрантутници“ — каза Хелън, зловещо спокойна.

— Добре — отстъпи Маргарет, която въпреки целия си гняв бе решила да избегне една истинска разпра. — И аз съжалявам за тях, но не мога да разбера защо си ги довела тук и защо самата ти си тук.

— Това е нашата последна възможност да видим мистър Уилкокс.

При тези думи Маргарет направи няколко крачки към къщата. Беше решила твърдо да не допусне да разтревожат Хенри.

— Той заминава за Шотландия, знам това. Настоявам да се срещнем.

— Добре, утре.

— Знаех, че това е последната възможност.

— Здравейте, мистър Баст — каза Маргарет, като се опитваше да си овладее гласа. — Това е временно положение, нали?

— Тук е и мисис Баст — подсказа Хелън.

Джаки също подаде ръка. И тя, като съпруга си, бе стеснителна, а и болна, и освен това толкова животински глупава, че не можеше да схване какво става. Знаеше само, че тази дама бе връхлетяла като вихрушка миналата вечер, бе платила наема, бе откупила заложените мебели, осигурила им бе вечеря и закуска и им бе наредила да я чакат следната сутрин на гара Падингтън. Ленард едва-едва бе протестирал, а когато дойде утрото, бе намекнал, че не трябва да отиват. Но тя, полухипнотизирана, се бе подчинила. Дамата им бе казала да отидат и те бяха длъжни. Така спалнята всекидневна бе заменена с гарата Падингтън, а гарата Падингтън с железопътен вагон, който се клатеше, в който стана топло, стана студено, после изведнъж всичко изчезна и се появи отново сред порой от изискани благоухания. „Вие припаднахте — каза дамата с обзет от страх глас. — Може би малко чист въздух ще ви освежи.“ И може би наистина беше така, защото тук тя се чувствуваше доста по-добре всред много цветя.

— Повярвайте ми, не бих искал да ви досаждам — започна Ленард в отговор на въпроса на Маргарет. — Но вие по-рано бяхте толкова внимателна към мен и ме предупредихте за „Порфириън“, че се чудех… да, да, чудя се дали…

— Дали можем да го върнем отново в „Порфириън“ — допълни Хелън. — Мег, голяма работа беше това. Хубаво я свършихме оная вечер на крайбрежния булевард.

Маргарет поклати глава и се обърна към мистър Баст.

— Не разбирам. Вие напуснахте „Порфириън“, защото ви казахме, че това е пропадаща фирма, нали?

— Точно така.

— И вместо това отидохте в банка?

— Казах ти всичко това — рече Хелън, — съкратили са част от персонала, след като той работил там един месец, и сега е без пари, а аз смятам, че ние и нашият съветник сме пряко отговорни за случилото се.

— Всичко това ми е много неприятно — измърмори Ленард.

— Надявам се, че наистина е така, мистър Баст. Но няма смисъл да говорим със заобикалки. Не печелите нищо с идването си тук. Ако възнамерявате да се изправите лице срещу лице с мистър Уилкокс и да му искате обяснение за една случайна забележка, ще направите много голяма грешка.

— Аз ги доведох. Аз направих всичко това — извика Хелън.

— Мога само да ви посъветвам да си тръгнете веднага. Сестра ми ви е поставила в неудобно положение и това е най-любезното, което мога да ви кажа. Вече е твърде късно да стигнете до града, но ще намерите удобен хотел в Онитън, където мисис Баст ще може да си почине, а аз се надявам, че ще бъдете там мои гости.

— Не това искам, мис Шлегел — каза Ленард. — Много сте мила, а и без съмнение положението е неудобно, но вие ме отчайвате. Изглежда, нищо не мога да направя.

— Работа, той иска работа — прекъсна го Хелън. — Не разбираш ли?

След това той каза:

— Джаки, хайде да вървим. Само създаваме неприятности, а от нас полза няма. Толкова пари изхарчиха тези дами, за да ни търсят работа, а те никога няма да намерят. От нас нищо не става.

— Бихме искали да ви намерим работа — каза Маргарет доста неопределено. — И аз, както и сестра ми. Просто нямате късмет. Вървете в хотела, починете си добре тази нощ, а някой ден ще ми върнете парите от сметката, ако предпочитате така.

Но Ленард бе близо до пропастта, а в такива моменти хората виждат ясно.

— Вие не знаете за какво говорите — каза той — сега вече никога няма да получа работа. Ако богатите пропаднат в една професия, могат да опитат друга, не и аз. Имах си свой път, но излязох от него. Можех да правя един определен вид застраховки в една определена кантора достатъчно добре, за да получавам заплата, но това е всичко. Поезията е нищо. Вашите пари също са нищо, ако ме разбирате. Искам да кажа, че ако човек над двадесетте веднъж загуби отредената си работа, с него е свършено. Виждал съм как това се случва с други. Приятелите им дават пари за известно време, но накрая те падат в пропастта няма смисъл. Целият свят ги тегли натам. Винаги ще има богати и бедни. Той млъкна.

— Няма ли да хапнете нещо? — попита Маргарет — Не знам какво да направя. Това не е моят дом и въпреки че мистър Уилкокс ще се радва да ви види по всяко друго време, както ви казах, не знам какво да предложа, но поемам ангажимент да направя каквото мога за вас. Хелън, предложи им нещо. Опитайте един сандвич, мистър Баст.

Приближиха се към една дълга маса, зад която все още стоеше прислужник. Торти с глазура, безброй сандвичи, кафе, боле, шампанско бяха останали почти непокътнати — преялите гости не можеха да вкусят нищо повече. Ленард отказа. Джаки заяви, че може да хапне малко. Маргарет ги остави да си шушукат и размени още няколко думи с Хелън. Тя каза:

— Хелън, харесвам мистър Баст. Съгласна съм, че той заслужава да му се помогне. Признавам, че ние сме пряко отговорни.

— Не, не пряко. Чрез мистър Уилкокс.

— Позволи ми да ти кажа веднъж завинаги, че ако ти вземеш това становище, аз няма да направя нищо. Няма съмнение, че ако погледнем нещата логически, ти си права и можеш да кажеш много критични думи за Хенри. Само че аз няма да позволя. Така че избирай.

Хелън погледна залеза.

— Ако обещаеш да ги заведеш в хотел „Джордж“, аз ще говоря с Хенри за тях — но по свой начин, запомни това; и да няма повече такива глупави призиви за справедливост. Не мога да понасям приказки за справедливост. Ако е само въпрос до пари, ние сами можехме да оправим нещата. Но той търси работа, това ние не можем да му предложим, а Хенри вероятно може.

— Това е негово задължение — измърмори Хелън.

— И приказките за задължения не ме интересуват. Интересуват ме характерите на различните хора, които ние познаваме и по какъв начин, така както стоят нещата, може да стане малко по-добре. Мистър Уилкокс не обича да го молят за услуги; всички делови хора не обичат; но аз ще го помоля, въпреки че рискувам да ми откаже, защото искам да направя нещата малко по-добри.

— Добре. Обещавам. Приемам всичко съвсем спокойно.

— Тогава заведи ги в хотел „Джордж“, а аз ще опитам. Бедните! Изглеждат толкова уморени. — Когато се разделяха, тя добави: — Обаче с теб, Хелън, още не съм свършила. С възрастта задръжките ти намаляват, вместо да се увеличават. Помисли за това и се промени, защото животът и на двете ни няма да бъде щастлив.

Тя се върна при Хенри. За щастие той не беше стоял прав; удобството беше нещо важно.

— От града ли бяха? — попита той, посрещайки я с приятна усмивка.

— Ще ти се стори невероятно — каза Маргарет и седна до него. — Сега всичко е наред, но това беше сестра ми.

— Хелън тук? — извика той и се надигна. — Но тя отказа поканата. Мислех, че мрази сватбите.

— Не ставай. Не е дошла за сватбата. Изпратих я в хотел „Джордж“.

С вроденото си чувство за гостоприемство той протестира.

— Не, почакай, тя водеше със себе си две от нейните протежета и трябваше да бъде с тях.

— Нека останат всички.

— Скъпи Хенри, ти видя ли ги?

— Зърнах наистина някаква безформена жена в кафяво.

— Безформената жена в кафяво бе Хелън, но успя ли да забележиш другата, в морскозелено и оранжево?

— Какво! Увеселение ли си правят?

— Не, по работа. Искаха да се видят с мен, а по-късно ще ти кажа нещо за тях.

Тя се засрами от собствената си дипломатичност. Във взаимоотношенията с човек като Уилкокс колко голямо е изкушението да се обърне гръб на приятелството и да му се представи оня вид жена, която той желаеше! Хенри веднага разбра намека и попита:

— Защо по-късно. Кажи ми сега. Не отлагай за утре.

— Мога ли?

— Само ако не е дълго.

— О, няма и пет минути, но краят е неприятен, защото искам да намериш на оня човек някаква работа в твоята кантора.

— Какво образование има?

— Не знам. Чиновник е.

— На колко години е?

— Към двайсет и пет.

— Как се казва?

— Баст — каза Маргарет, която едва не му напомни, че са се срещали в Уикъм Плейс, но се спря. Срещата не беше минала добре.

— Къде е работил преди?

— В банката Демпстър.

— Защо е напуснал? — попита той, като все още не си спомняше нищо.

— Съкратили са част от персонала.

— Добре, ще се срещна с него.

Това бе наградата за нейната тактичност и старание през този ден. Сега разбра защо някои жени предпочитат влиянието пред правата. Мисис Плинлимън, когато осъждаше суфражетките, бе казала: „Жена, която не може да повлияе на съпруга си да гласува по начин, който тя желае, трябва да се срамува от себе си“. Маргарет бе трепнала, но сега тя оказваше влияние на Хенри и въпреки че бе доволна от малката си победа, съзнаваше, че я е извоювала чрез методите на харема.

— Ще се радвам, ако го вземеш — каза тя, — но не знам дали е достатъчно подготвен.

— Ще направя каквото мога. Но, Маргарет, това не трябва да се взема като прецедент.

— Не, разбира се… разбира се…

— Не мога да уреждам твоите протежета всеки ден. Ще пострада работата.

— Мога да ти обещая, че той ще бъде последният. Той… той е доста специален случай.

— Протежетата са винаги такива.

Тя остави тези думи без отговор. Той се изправи с малко повече самодоволство от обикновено и протегна ръка да й помогне. Колко огромна бе пропастта между Хенри такъв, какъвто беше, и Хенри, какъвто Хелън мислеше, че трябва да бъде. А тя самата — разколебана както обикновено между двамата, веднъж възприемаше мъжете такива, каквито са, друг път копнееше за истината заедно със сестра си. Любов и истина — тяхната борба изглежда вечна. Може би целият видим свят се крепи на това и ако те бяха едно цяло, самият живот, подобно на духовете, когато Просперо[2] се помирява с брат си, може да изчезне, да изчезне като дим.

— Твоето протеже ни забави — каза той. — Фюселови всеки момент ще тръгнат.

Общо взето, тя заставаше на страната на мъжете такива, каквито са. Хенри щеше да спаси семейство Баст, както бе спасил Хауардс Енд, докато Хелън и нейните приятели спореха за етиката на спасението. Неговият метод бе небрежен и безцеремонен, но и светът бе построен така, и красотата на планината, реката и залеза можеше да бъде само едно замазване, с което неопитният занаятчия скрива местата, където е съединявал отделните части. Онитън, както и тя самата, бе несъвършен. Ябълковите му дървета бяха спрели растежа си, замъкът бе в развалини. Той също бе пострадал от граничната война между англосаксонци и келти, между нещата такива, каквито са, и такива, каквито би трябвало да бъдат. Западът отстъпваше, още веднъж звездите осеяха прилежно източното небе. На земята няма за нас спокойствие. Но има щастие и докато слизаше от хълма, облегната на ръката на своя годеник, Маргарет почувствува, че получава своя дял.

Тя се раздразни, че госпожа Баст е все още в градината; нейният съпруг и Хелън я бяха оставили там да си дояде, докато те наемат стаи. Маргарет реши, че тази жена е отвратителна. Докато се ръкуваха, беше почувствувала един непреодолим срам. Помнеше причината за нейното посещение в Уикъм Плейс и отново долови изпаренията на бездната — сега те бяха още по-тревожни, тъй като бяха предизвикани случайно. Защото у Джаки нямаше злоба. Тя стоеше там — с парче торта в едната ръка, с празна чаша от шампанско в другата — и не причиняваше зло никому.

— От преумора е — прошепна Маргарет.

— От нещо друго — каза Хенри. — Това няма да мине. Не може да остане в градината в такова състояние.

— Тя не е ли… — Маргарет се поколеба да каже „пияна“. Сега, когато щеше да се омъжи за него, той бе станал особен. Не гледаше благосклонно на risqué[3] разговори.

Хенри се приближи до жената. Тя вдигна лице, което белееше в здрача като прахавица.

— Мадам, ще се чувствувате по-удобно в хотела — каза остро той.

Джак отговори:

— Ако пък това не е Хен!

— Ne crois pas que le mari lui ressemble — извини се Маргарет. — II est tout a fait different.[4]

— Хенри! — повтори тя съвсем ясно.

Това много раздразни мистър Уилкокс.

— Не мога да ви поздравя с вашите протежета — забеляза той.

— Хен, не си отивай. Скъпи, ти ме обичаш, нали?

— Боже господи, каква жена! — въздъхна Маргарет, като си прибираше полите.

Джаки го посочи с тортата си.

— Ти си чудесно момче, да. — Тя се прозя. — Е, аз те обичам.

— Хенри, ужасно съжалявам.

— Защо, ако мога да знам — попита той и я изгледа толкова сурово, че тя се уплаши да не му е станало лошо. Изглеждаше по-шокиран, отколкото налагаше случаят.

— Че ти причиних всичко това!

— Моля те, не се извинявай.

Гласът продължи да говори.

— Тя защо те нарича „Хен“? — попита простодушно Маргарет. — Виждала ли те е някога?

— Да съм виждала някога Хен! — възкликна Джаки. — Кой не е виждал Хен? Скъпа моя, той се отнася с теб както с мен. Тези момчета! Почакай само… И въпреки това ги обичаме.

— Сега удовлетворена ли си? — попита Хенри.

Страх започна да изпълва Маргарет.

— Не знам какво става — каза тя. — Нека влезем.

Но той мислеше, че тя се преструва. Помисли си, че е попаднал в капан. Видя целия си живот разбит.

— Не знаеш ли наистина? — попита язвително той. — Аз знам. Позволи ми да те поздравя с успеха на твоя план.

— Планът е на Хелън, не мой.

— Сега разбирам интереса ти към семейство Баст. Добре измислено. Твоята предпазливост ме разсмива, Маргарет. Ти си съвсем права — тя бе необходима. Аз съм мъж и съм живял като мъж в миналото. Мога да ти съобщя, че те освобождавам от дадената дума.

Тя все още не можеше да разбере. Познаваше грозната страна на живота, но на теория, а не можеше да я възприеме като факт. Трябваше да чуе още думи от Джаки — думи недвусмислени, неопровергани.

— Значи… — изтръгна се от нея и тя влезе вътре. Направи усилие да не каже повече.

— Значи какво? — попита полковник Фюсъл, който се стягаше за тръгване във вестибюла.

— Говорехме… току-що Хенри и аз страшно спорихме, убеждавах го… — Тя грабна коженото му палто от лакея и предложи да му помогне. Той възрази и настана малка весела сцена.

— Позволи на мен — каза Хенри, който вървеше след нея.

— Благодаря ти много! Виждате ли — той ми е простил.

Полковникът галантно каза:

— Не мисля, че има кой знае какво да се прощава.

Той влезе в автомобила. След малко дамите го последваха. Прислужничките, носачът и по-тежкият багаж бяха изпратени напред по влака. Бъбрене, благодарности към домакинята, снизходителни погледи отвисоко към бъдещата домакиня — и гостите заминаха.

Тогава Маргарет продължи:

— Значи тази жена е била твоя любовница?

— Ти го каза с обичайната си деликатност — отговори той.

— Извинявай, кога?

— Защо?

— Извинявай, кога?

— Преди десет години.

Тя го остави, без да каже нищо повече. Защото това не бе нейна трагедия, а на мисис Уилкокс.

[1] В Индия — официален прием, даван от местен принц или от английския губернатор. — Б.пр. ↑

[2] Герой от пиесата на Шекспир „Буря“. — Б.пр. ↑

[3] Рискован (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Не си, мисли, че съпругът й прилича на теб… Той е съвсем различен (фр.). — Б.пр. ↑

Глава XXVII

Хелън започна да се чуди защо бе похарчила цели осем лири, та някои хора да се поболеят, а други да се разгневят. Сега, когато вълната на възбудата се отдръпваше и бе изхвърлила на брега нея, мистър и мисис Баст да прекарат нощта в някакъв хотел в Шропшир, тя се питаше какви сили бяха накарали вълната да придойде. Във всеки случай нищо лошо не бе сторено. Сега Маргарет щеше да играе по правилата и въпреки че Хелън не одобряваше методите на сестра си, тя знаеше, че семейство Баст ще имат полза от тях в края на краищата.

— Мистър Уилкокс е толкова нелогичен — обясни тя на Ленард, който бе завел жена си да спи и сега седеше с нея в празния ресторант на хотела. — Ако му бяхме казали, че е негов дълг да ви вземе, той можеше да откаже. Истината е, че той не е образован както трябва. Не искам да ви настройвам срещу него, но ще се уверите, че трудно се понася.

— Никога не ще мога да ви се отблагодаря, мис Шлегел — бе всичко, което Ленард успя да каже.

— Аз вярвам в личната отговорност. А вие? И във всичко лично. Ненавиждам — май не би трябвало да го казвам, — но Уилкоксови с положителност не вървят по правилен път. Може би вината не е тяхна. Може би в главите им го няма онова малко нещо, което казва „аз“, и просто е губене на време да ги обвиняваме. Съществува една ужасна теория и според нея сега се ражда една особена раса, която ще управлява всички нас в бъдеще просто защото на нея й липсва малкото нещо, което казва „аз“. Чували ли сте това?

— Нямам време за четене.

— Тогава не сте ли си го мислили? Че има два вида хора, нашият вид, които живеят направо както им диктува главата, и друг вид, които не могат така, защото нямат глави? Те не могат да казват „аз“. Те в действителност не съществуват и затова са свръхчовеци. Пирпонт Морган никога в живота си не е казвал „аз“.

Ленард се стресна. Ако неговата благодетелка искаше интелектуален разговор, тя трябваше да го получи. Тя бе по-важна от разбитото му минало.

— Не съм стигнал до Ницше — каза той. — Но винаги съм подразбирал, че ония свръхчовеци са твърде близо до това, което наричаме егоист.

— О, не, това не е вярно — отговори Хелън. — Никой супермен не е казвал „Аз искам“, защото „Аз искам“ трябва да доведе до въпроса „Кой си ти“ и оттам до състраданието и справедливостта. Той казва само „Искам“. „Искам Европа“, ако е Наполеон, „Искам жени“, ако е Синята брада. „Искам Ботичели“, ако е Пирпонт Морган. Никога „аз“; и ако можете да проникнете в него, ще откриете ужас и пустота в центъра.

Ленард замълча за миг. После каза:

— Мога ли да приема, мис Шлегел, че ние и двамата сме от оня вид, който казва „аз“?

— Разбира се.

— И вашата сестра ли?

— Разбира се — повтори Хелън малко остро. Тя бе ядосана на Маргарет, но не искаше да говорят за нея. — Всички прилични хора казват „аз“.

— Но мистър Уилкокс… може би той не е…

— Няма смисъл да обсъждаме и мистър Уилкокс.

— Така, точно така — съгласи се той.

Хелън се запита защо го бе скастрила. Един или два пъти през деня го бе окуражавала да критикува, а след това го караше да мълчи. Дали се страхуваше, че ще си позволи твърде много? В такъв случай това бе отвратително от нейна страна.

Но той го приемаше за съвсем естествено. Всичко, което тя правеше, бе естествено и не можеше да засегне никого. Когато сестрите Шлегел бяха заедно, той едва ги чувствуваше човешки същества — нещо като водовъртеж от поучения. Но само една мис Шлегел бе нещо друго. Неомъжена — като Хелън, на път да се омъжи — като Маргарет, но никоя не подражаваше на другата. Най-после този богат по-горен свят бе осветен и той видя, че е пълен с мъже и жени, някои от които бяха по-приятелски настроени към него от други. Хелън бе станала „неговата“ мис Шлегел, която му се караше, с която си пишеше, а вчера бе връхлетяла с успокояваща стремителност. Маргарет, въпреки че се държеше любезно към него, бе строга и далечна. Той например не би се осмелил да й помогне. Никога не я бе харесвал и започна да си мисли, че първоначалното му впечатление е вярно и че сестра й също не я харесва. Хелън сигурно бе самотна. Тя, която даваше толкова много, получаваше много малко. На Ленард му доставяше удоволствие да си мисли, че може да й спести огорчението, като си държи езика и крие това, което знае за мистър Уилкокс. Джаки бе обявила откритието си, когато той я отведе от моравата. След първото смайване той не мислеше за себе си. Сега вече не си правеше илюзии за жена си и това бе само едно ново петно върху любовта, която никога не бе била чиста. Да запази съвършенството, това трябваше да бъде неговият идеал, ако бъдещето му оставаше време за идеали. Хелън, а и Маргарет заради Хелън, не трябваше да научи.

Хелън го смути, като обърна разговора към съпругата му.

— Мисис Баст… Тя казва ли „аз“? — попита тя полузлонамерено, а след това добави: — Много ли е уморена?

— По-добре е, че остана в стаята си — каза Ленард.

— Да постоя ли с нея?

— Не, благодаря ви; тя няма нужда от компания.

— Мистър Баст, що за жена е вашата съпруга?

Ленард цял се изчерви.

— Трябваше да свикнете досега с моя начин на държане. Този въпрос обижда ли ви?

— О, не, мис Шлегел, не.

— Защото аз обичам искреността. Не се преструвайте, че бракът ви е щастлив. Вие нямате нищо общо с нея.

Той не го отрече, но каза стеснително:

— Предполагам, че това е съвсем явно, но Джаки никога не е имала намерение да стори зло някому. Когато нещата тръгнаха зле, когато чух някои неща, мислех си, че вината е нейна, но като се обърна назад, разбирам, че е повече моя. Не трябваше да се женя за нея, но щом като съм го направил, длъжен съм да й остана верен и да я издържам.

— От колко време сте женени?

— Почти три години.

— Какво казаха вашите близки?

— Те не искат да имат нищо общо с нас. Свикали са нещо като семеен съвет, когато са научили, че съм се оженил и напълно са се отказали от нас.

Хелън закрачи напред-назад.

— Господи, каква бъркотия! — каза тихо тя. — Кои са роднините ви?

На този въпрос той можеше да отговори. Родителите му, вече покойници, се бяха занимавали с търговия; сестрите му бяха омъжени за търговски пътници; брат му бе псалт.

— А баба ви и дядо ви?

Ленард сподели с нея една тайна, която досега, изпълнен със срам, не бе доверявал.

— Просто не са никакви — каза той. — Земеделци и от този род.

— Аха. Откъде са?

— Главно от Линкълншир, но бащата на майка ми, колкото и да е странно, е някъде оттук.

— Точно оттук, от Шропшир? Да, това наистина е интересно. Родителите на майка ми бяха от Ланкашир. Но защо брат ви и сестра ви не приеха мисис Баст?

— О, не знам.

— Извинете ме, но знаете. Не съм дете. Мога да понеса всичко, което ми казвате, и колкото повече ми кажете, толкова повече ще мога да ви помогна. Чули ли сте нещо за нея?

Той не отговори.

— Мисля, че сега се досещам — каза мрачно Хелън.

— Не, не е така, мис Шлегел; не, надявам се, че не.

— Трябва да бъдем откровени дори в тези неща. Досетих се. Ужасно, страшно съжалявам, но това за мен изобщо не променя нещата. Отношението ми към вас двамата е съвсем същото. За тези неща не обвинявам съпругата ви, а мъжете.

Ленард остави нещата така — щом като тя не се досети кой е мъжът. Тя стоеше до прозореца и бавно навиваше транспарантите. Хотелът гледаше към един тъмен площад. Мъглите вече се стелеха. Когато се обърна към него, очите й блестяха.

— Недейте да се тревожите — помоли я той. — Не мога да понасям това. Всичко ще бъде наред, ако си намеря работа. Само да мога да намеря работа — редовна работа. Тогава вече няма да бъде толкова лошо. Вече не си създавам безпокойство с книгите, както преди. Мисля си, че с редовна работа отново ще се уредим. Тогава човек спира да мисли.

— Какво ще уредите?

— О, просто ще се уредим.

— И на това му казвате живот! — рече Хелън, а гърлото й се сви. — Как можете, с всички красиви неща, които можете да видите и да направите… с музиката… разходките в нощта.

— Разходката е хубаво нещо, когато човек има работа — отговори той. — О, преди говорех много глупости, но съдебен пристав в къщата, дошъл да те изхвърли оттам, е нещо страшно. Когато го видях да разлиства моите книги от Ръскин и Стивънсън, като че ли видях света съвсем реален и това не бе приятна гледка. Благодарение на вас книгите ми се върнаха пак по местата си, но те никога няма да бъдат за мен същите и никога повече не ще смятам, че една нощ в гората е нещо прекрасно.

— Защо не? — попита Хелън, като отваряше прозореца.

— Защото виждам, че човек трябва да има пари.

— Не сте прав.

— Бих искал да не съм, но… свещеникът… той има свои пари, или му плащат; поетът и музикантът… също; скитникът… и той не е по-различен. Скитникът накрая попада в приюта за бедни и му плащат с парите на други хора. Мис Шлегел, парите са самата действителност, а всичко останало е илюзия.

— Пак не сте прав. Забравихте смъртта.

Ленард не можеше да разбере.

— Ако живеехме вечно, това, което казвате, щеше да бъде истина. Но ние трябва да умрем, трябва някога да напуснем живота. Несправедливостта и алчността биха били истински неща, ако живеехме вечно. Така както е, ние трябва да се държим за други неща, защото смъртта приближава. Обичам смъртта — не болезнено, а защото тя обяснява. Тя ми показва безсмислеността на парите. Смъртта и парите са вечните врагове. Не смъртта и животът. Няма значение какво се намира отвъд смъртта, мистър Баст, но бъдете уверен, че поетът, музикантът и скитникът ще бъдат по-щастливи там, отколкото човекът, който никога не се е научил да казва „Аз съм аз“.

— Не знам дали е така.

— Ние всички сме в мъгла, това ми е известно, но дотук мога да ви помогна, хора като Уилкоксови са по-навътре в мъглата от останалите. Здравомислещи, солидни англичани! Изграждат империи, приравняват целия свят към онова, което наричат здрав разум. Но споменете им смъртта и те се обиждат, защото смъртта е истинската империя и тя вечно ги предизвиква.

— Аз се страхувам от смъртта като всички.

— Но не от представата за нея.

— Каква разлика има?

— Има безкрайна разлика — каза Хелън по-мрачно отпреди.

Ленард я погледна учудено и у него се породи чувството, че велики неща се надигат от забулената нощ. Но той не успяваше да ги приеме, защото душата му все още бе изпълнена с дребни неща. Така както изгубеният чадър бе провалил концерта в Куинс Хол, така и изгубената служба замъгляваше още по-възвишената хармония сега. Смърт, живот и материализъм бяха красиви думи, но щеше ли мистър Уилкокс да го назначи като чиновник? Както и да говорим, мистър Уилкокс царствуваше над този свят — свръхчовек, със своята собствена нравственост, а главата му се губеше в облаците.

— Сигурно съм глупав — каза той с примирение.

Що се отнася до Хелън, за нея парадоксът ставаше все по-ясен. „Смъртта унищожава човека; мисълта за смъртта го спасява.“ Зад ковчезите и скелетите, на които се спира елементарният разум, лежи нещо толкова необхватно, че всичко възвишено у нас откликва на присъствието му. Хората може да се ужасяват от костниците, в които ще влязат един ден, но любовта не се страхува. Смъртта е неин враг, но не я превъзхожда, и в тяхната вековна борба силите на любовта се увеличават, погледът й се прояснява и вече няма никой, способен да й се противопостави.

— Така че никога не се предавайте — продължаваше момичето и отново, и отново излагаше смътната, но убедителна схема, в която незримото и зримото са едно срещу друго. Вълнението й нарасна, когато се опита да прекъсне връзката, която задържаше Ленард към земята. Изтъкана от горчив опит, тя не й се поддаваше. След малко влезе сервитьорката и й подаде писмо от Маргарет. Друга бележка, адресирана до Ленард, се намираше вътре. Прочетоха ги, заслушани в шепота на реката.

Глава XXVIII

Цели часове Маргарет не направи нищо: после се овладя и написа няколко писма. Беше прекалено засегната, за да говори с Хенри; въпреки това бе в състояние да го съжали и дори реши да се омъжи за него, но засега всичко лежеше много дълбоко в сърцето й, за да го изрази. Външно чувството за неговото падение бе прекалено силно. Не успяваше да контролира гласа и погледа си и внимателните думи, които излязоха изпод перото й, като че ли бяха на друг човек.

„Скъпо мое момче — започна тя, — това не трябва да ни разделя. То е или всичко, или нищо, и аз смятам, че е нищо. То се е случило много преди да се срещнем, а дори да се бе случило след това, надявам се, не бих писала същото. Наистина те разбирам.“

Задраска „Наистина те разбирам“; звучеше фалшиво. Хенри не би понесъл да бъде разбиран. Зачеркна също „То е или всичко, или нищо“. Хенри би се обидил, че тя толкова дълбоко навлиза в нещата. Не трябваше да коментира; коментарите не бяха за жени.

„Мисля, че това горе-долу стига“ — помисли си тя.

След това чувството за неговото падение я задуши. Заслужаваше ли той всички тези тревоги? Да се поддаде на такава жена бе всичко, да, всичко, и тя не можеше да бъде негова съпруга. Опита се да преведе изкушението му на свой собствен език и мозъкът и се замая. Мъжете сигурно се отличаваха от нея, след като могат дори да пожелаят да се поддадат на такова изкушение. Вярата й в другарските отношения бе смазана, стори й се, че гледа живота от оня остъклен луксозен вагон, който предпазваше и мъже, и жени от чистия въздух. Наистина ли бяха половете отделни раси, всяка със свой нравствен кодекс, а любовта помежду им — само едно просто средство на природата за продължаване на нещата. Човешките отношения без правилата на благоприличието — до това ли ще се свеждат? Разумът й подсказваше нещо такова. Знаеше, че от това средство на природата ние сме създали една магия, която ще ни извоюва безсмъртие. Далеч по-загадъчна от влечението на единия пол към другия е нежността, която влагаме в това влечение; много по-широка е пропастта между нас и обитателите на селския двор, отколкото между селския двор и отпадъците, които го наторяват. Ние се развиваме по пътища, които науката не може да изследва, в посока, за която теологията не смее и да помисли. „Човекът наистина е създал едно съкровище“ — ще кажат боговете и като признаят това, те ще ни дарят с безсмъртие. Маргарет знаеше всичко това, но точно сега не го чувствуваше и сватбата на Иви и мистър Кахил за нея се превърна в карнавал на глупците, а нейната собствена сватба беше прекалено жалка, за да мисли за нея, тя скъса писмото и написа друго.

„Уважаеми мистър Баст,

Говорих с мистър Уилкокс за вас, както ви обещах, и със съжаление трябва да ви съобщя, че при него няма вакантно място.“

Искрено Ваша: М. Дж. Шлегел

Сложи това в една бележка до Хелън, над която не се замисли много-много; но главата я болеше и не можеше да се бави, за да подбира думите си.

„Скъпа Хелън,

Дай му това. Семейство Баст не са добри хора. Хенри намери жената пияна на моравата. Тук има стая, приготвена за теб. Ако обичаш, ела веднага щом като получиш бележката. Семейство Баст не са хора, заради които си заслужава да се тревожим. Може утре сутринта да намина да ги видя и да им отдам дължимото.“

МГ

Докато пишеше, Маргарет почувствува, че постъпва като практичен човек. По-късно можеше да се уреди нещо за семейство Баст, но засега те трябваше да мълчат. Надяваше се да избегне един разговор между жената и Хелън. Натисна звънеца за прислугата, но никой не се яви; мистър Уилкокс и семейство Уорингтън си бяха легнали, а в кухнята пируваха. Затова тя самата тръгна към „Джордж“. Не влезе в хотела, защото всеки разговор би бил опасен. Каза, че писмото е важно и го предаде на сервитьорката. На връщане, когато пресичаше площада, тя видя Хелън и мистър Баст да гледат през прозореца на ресторанта и се уплаши, че вече е много късно. Задачата й все още не бе свършена; трябваше да разкаже на Хенри какво бе направила.

Това стана лесно, защото го видя във вестибюла. Нощният вятър блъскаше картините по стените и шумът го бе разтревожил.

— Кой е там? — извика той съвсем като собственик.

Маргарет влезе и мина покрай него.

— Поканих Хелън да спи тук — каза тя. — Тук ще й бъде по-добре, така че не заключвай предната врата.

— Помислих, че някой е влязъл — каза Хенри.

— Същевременно казах на мъжа, че не можем да направим нищо за него. За по-нататък не знам, но засега семейство Баст трябва просто да си отидат.

— Нали каза, че сестра ти ще спи тук все пак?

— Предполагам.

— Трябва ли да я доведат в твоята стая?

— Аз нямам какво повече да й казвам. Лягам си. Ще предупредиш ли прислугата за Хелън? Може ли да отиде някой, за да й носи куфара?

Той удари един малък гонг, който бе предназначен да свиква прислугата.

— Трябва да вдигнеш по-голям шум, ако искаш да чуят.

Хенри отвори една врата и от коридора се чу гръмогласен смях.

— Прекалено много крещят — каза той и тръгна натам. Маргарет се качи горе, но не беше сигурна дали трябва да се радва, или да съжалява, че се бяха срещнали. Бяха се държали, като че ли нищо не се бе случило, а нейните най-дълбоки инстинкти й подсказваха, че това не е правилно. Обяснения трябваше да има заради него, а не заради нея.

И въпреки това — какво можеше да й каже едно обяснение? Някаква уговорка, някакво място, няколко подробности, които тя можеше да си представи прекалено ясно. Сега, след като бе преминал първият шок, тя разбра, че е имало всички основания да се допусне, че съществува някаква мисис Баст. Вътрешният живот на Хенри отдавна не бе тайна за нея, неговата интелектуална обърканост, неговата невъзприемчивост към личното влияние, неговите силни, но прикрити страсти. Трябваше ли да скъса с него, защото животът му и отвън бе в съответствие с вътрешния? Може би. Може би, ако обидата бе нанесена на нея, но то бе станало далеч преди тя да се появи. Тя се бореше с това чувство. Казваше си, че това, което унижаваше мисис Уилкокс, унижаваше и нея. Но тя не беше един безплоден теоретик. Докато се събличаше, гневът и почитта към мъртвите, желанието да направи сцена — всичко отслабна. Хенри можеше да постъпва както му се харесва, защото тя го обичаше и някой ден щеше да използува любовта си, за да го направи по-добър.

Състраданието бе в основата на действията й през целия този кризисен момент. Състраданието, ако човек може да обобщи, е в основата на жената. Когато мъжете ни харесват, то е заради нашите по-добри качества, и колкото да са нежни техните чувства, ние не смеем да бъдем недостойни за тях, защото те спокойно ще ни оставят да си отидем. Но прегрешенията стимулират жената. Изваждат на бял свят, за добро или за зло, най-скритата й същност.

Това бе основното. На Хенри трябваше да се прости, любовта трябваше да го направи по-добър; всичко останало нямаше значение. Мисис Уилкокс, този неспокоен, но благ дух, трябваше да бъде оставен на своето собствено злочестие. За Маргарет всичко бе в хармония сега и тя щеше да изпита съжаление към човека, който бе объркал и провалил толкова неща в живота им. Дали е знаела мисис Уилкокс за неговото прегрешение? Интересен въпрос, но Маргарет заспа дълбоко, обвързана от чувствата си и приспивана цялата нощ от шепота на реката, която се спускаше откъм Уелс. Почувствува се на мястото си в своя бъдещ дом, придаваше му своя облик, а самата тя поемаше от неговите багри и като се събуди, видя за втори път замъка на Онитън да надвива утринните мъгли.

Глава XXIX

— Хенри, скъпи… — поздрави го тя.

Той бе приключил със закуската и започваше да чете „Таймс“. Снаха му си приготвяше багажа. Маргарет коленичи до него, взе му вестника, който й се стори необикновено тежък и дебел. След това сложи глава там, откъдето бе взела вестника, и го погледна в очите.

— Хенри, скъпи, погледни ме. Не, няма да ти позволя да се изплъзнеш. Погледни ме. Да. Ето така.

— Става дума за снощи, нали — каза дрезгаво той. — Освободих те от годежа. Мога да намеря извинения, но няма да го направя. Не, не мога. Хиляди пъти не. Имам нещастна съдба и трябва да бъда оставен на нея.

Изгонен от своята стара крепост, мистър Уилкокс изграждаше нова. Вече не можеше да се показва порядъчен пред нея и вместо това се защищаваше с едно трагично минало. Това не бе истинско разкаяние.

— Остави нещата, както намериш за добре, това няма значение.

— Няма значение ли? — попита той. — Няма значение, когато разбираш, че аз не съм човекът, за когото си ме смятала? — Сега той бе ядосан от мис Шлегел. Би предпочел тя да бъде повалена от удара или поне да бъде разгневена. Срещу вълната на неговия грях прииждаше чувството, че тя не се държи съвсем по женски. Очите й гледаха прекалено открито; бяха чели книги, които бяха подходящи само за мъже. И въпреки че той се ужасяваше от сцена, и въпреки че тя бе решила да не прави нищо такова, сцена все пак имаше. Тя беше просто наложителна.

— Не съм достоен за теб — започна той. — Ако бях достоен, нямаше да ти върна годежа. Знам какво говоря. Не мога да понасям да говоря за такива неща. По-добре да ги оставим.

Тя целуна ръката му. Той рязко я отдръпна и след като се изправи, продължи:

— Ти с твоя спокоен живот, изтънчени занимания, приятели, книги, ти и сестра ти, и жени като вас — питам те, как можете да отгатнете какви са изкушенията, които заобикалят един мъж?

— За нас е трудно — каза Маргарет, — но ако има смисъл някой да се ожени за нас, ние винаги се досещаме.

— Какво смяташ, че се случва на хиляди млади хора в колониите, откъснати от благоприличието общество и семейните връзки? Изолирани. Никой наоколо. Аз знам от горчив опит, а ти въпреки това казваш „Няма значение“.

— За мен — не.

Той горчиво се засмя. Маргарет отиде до бюфета и си взе закуска от подносите. Понеже слезе последна в трапезарията, тя загаси спиртната лампа, която ги затопляше. Беше внимателна, но сериозна. Знаеше, че Хенри не толкова изповядва душата си, колкото изтъква пропастта между мъжката душа и женската, а тя нямаше желание да го слуша на тази тема.

— Хелън дойде ли? — попита тя.

Той поклати глава.

— Но така не може, в никакъв случай. Ние не искаме тя да си шушука с мисис Баст.

— Велики боже! Не! — избухна той и стана внезапно естествен. След това се овладя. — Нека си шушукат. При мен всичко е свършено, въпреки това ти благодаря, че не прояви себичност, доколкото все още струват нещо моите благодарности.

— Не ми ли е изпратила бележка или нещо друго?

— Не знам такова нещо.

— Моля те, би ли позвънил?

— За какво?

— За да проверя.

Той надуто запристъпва към звънеца и позвъни с трагичен жест. Маргарет си наля малко кафе. Появи се икономът и каза, че доколкото му е известно, мис Шлегел е нощувала в хотел „Джордж“. Трябва ли да отиде там?

— Благодаря, аз ще отида — каза Маргарет и го освободи.

— Няма смисъл — каза Хенри. — Такива неща се разчуват; не можеш да спреш приказките, щом веднъж са започнали. Познавам случаи с други мъже, по-рано ги презирах, мислех, че аз съм нещо по-особено, че аз никога няма да се поддам. О, Маргарет… — Той дойде и седна близо до нея, като се стремеше да покаже, че е развълнуван. Тя не можеше да издържи да го слуша. — Ние, мъжете, веднъж в живота си се проваляме. Ще повярваш ли на това? Има мигове, когато и най-силните мъже… „Затова който мисли, че стои, нека гледа да не падне.“[1] Вярно е, нали? Ако знаеше всичко, щеше да ми простиш. Бях далеч от добро влияние, бях далеч дори от Англия. Бях много, много самотен и жадувах за женски глас. Това е достатъчно. Вече ти казах достатъчно много, за да ми простиш.

— Да, скъпи, достатъчно.

— Това беше — той понижи глас, — това беше ад.

Тя мрачно обмисляше изявлението му. Наистина ли бе така? Беше ли изстрадал той мъките на разкаянието или всичко бе „Ето! Свърши се. А сега отново порядъчен живот“? По-скоро второто, ако го разбираше правилно. Един мъж, който е минал през ада, не се хвали със своята мъжественост. Той е скромен и я прикрива, ако, разбира се, тя все още съществува. Само в приказките грешникът се появява разкаян, но страшен, за да завладее невинната жена с непобедимата си мощ. Хенри се стремеше с всички сили да бъде страшен, но в характера му нямаше нищо такова. Той бе добър среден англичанин, който бе съгрешил. Това, което наистина заслужаваше порицание, изневярата към мисис Уилкокс, като че ли никога не бе имало голямо значение за него. Маргарет жадуваше да спомене името на мисис Уилкокс.

Полека-лека историята й бе разказана. Това бе много обикновена история. Време на действието — преди десет години, място — един гарнизонен град в Кипър. От време на време той я питаше дали би могла да му прости и тя отговаряше: „Аз вече ти простих, Хенри“. Внимателно подбираше думите си и така го предпази да не изпадне в паника. Правеше се, че не разбира много неща, докато той успее да възстанови крепостта си и там да скрие от света душата си. Когато икономът дойде да вдигне съдовете, Хенри бе в съвсем различно настроение — попита го защо толкова много бърза, оплака се от шума предишната нощ в помещенията на прислугата. Маргарет се загледа внимателно в иконома. Красив млад мъж, той все пак бе привлекателен за нея — привличаше я толкова слабо, че едва можеше да се долови, въпреки че небесата биха се продънили, ако тя споменеше за това на Хенри.

Когато се върна от хотел „Джордж“, работата по изграждането на крепостта бе привършена и я посрещна предишният Хенри, компетентен, циничен и внимателен. Беше се изповядал, беше получил прошка и най-важното нещо сега бе да забрави своето падение и да го включи към други неуспешни капиталовложения. Джаки се присъедини към Хауардс Енд, Дюси Стрийт, яркочервения автомобил, стабилната аржентинска валута и всички неща и хора, които той никога не бе харесвал кой знае колко, а още по-малко сега. Споменът за тях го обременяваше. Едва обърна внимание на Маргарет, която донесе обезпокоителни новини от хотел „Джордж“. Хелън и нейните довереници бяха заминали.

— Е, остави ги да си вървят, този мъж и съпругата му, искам да кажа, защото е по-добре да се виждаме често със сестра ти.

— Но те са заминали отделно — Хелън много рано, а те точно преди аз да отида. Не са оставили никаква бележка. Не са отговорили на писмата ми. Не ми харесва това, не знам какво означава.

— Какво беше написала?

— Казах ти снощи.

— А… да… да! Скъпа, какво ще кажеш да се поразходим в градината?

Маргарет го хвана подръка. Хубавото време я успокои. Но механизмът на Ивината сватба все още работеше, извеждаше гостите навън така умело, както ги бе въвлякъл вътре, и тя не можа да остане дълго с него. Бе уредено да пътуват с автомобил до Шрусбъри, откъдето той щеше да замине на север, а тя да се върне в Лондон с Уорингтънови. За едно много кратко време тя бе щастлива. След това съзнанието й заработи отново.

— Страхувам се, че е имало някакви приказки в хотел „Джордж“. Хелън не би заминала, ако не е дочула нещо. Не се справих добре. Ужасно! Трябваше веднага да я отделя от онази жена.

— Маргарет! — възкликна той и освободи ръката й демонстративно.

— Да… какво има, Хенри?

— Аз не съм светец, по-скоро обратното, но ти ме избра, за добро или за зло. Трябва да сложим кръст на миналото. Ти обеща да ми простиш. Маргарет, обещанието си е обещание. Никога не споменавай отново онази жена.

— Освен по някои практични съображения — никога.

— Практични! Ти — практична!

— Да, аз съм практична — измърмори тя, като се наведе над косачката и се заигра с тревата, която се процеждаше между пръстите й като пясък.

Той я бе накарал да замълчи, но опасенията й го правеха неспокоен. Не за първи път го заплашваше изнудване. Той бе богат и го смятаха за човек с висока нравственост; семейство Баст знаеха, че не е и можеха да решат, че е изгодно да намекнат нещо.

— При всяко положение ти не трябва да се безпокоиш — каза той. — Това е мъжка работа. — Той напрегнато се замисли. — В никакъв случай не споменавай за това на никого.

Маргарет се изчерви от този толкова елементарен съвет, но той наистина проправяше път за една лъжа. Ако станеше необходимо, той би отрекъл, че някога е познавал мисис Баст и би я дал под съд за клевета. Може би никога не я бе познавал. Ето я Маргарет, която се държеше, като че това бе така. Ето я къщата. Около тях бяха половин дузина градинари, които почистваха след сватбата на дъщеря му. Всичко бе толкова солидно и подредено, че миналото отлетя и изчезна като транспарант с пружинка, който е стоял спуснат само пет минути.

Докато гледаше натам, той видя, че автомобилът ще бъде готов в следващите пет минути и се впусна в действие. Гонгът се удряше, издаваха се заповеди, Маргарет бе изпратена да се преоблече, а прислужницата да измете дългата ивица трева, която тя бе изпуснала през целия вестибюл. Това, което е човекът спрямо вселената, това бе умът на мистър Уилкокс спрямо умовете на някои хора — светлина, концентрирана върху една малка точка, кратки десет минути, които се движат самостоятелно през определените си години. Не е езичник оня, който живее за настоящето и може да бъде по-мъдър от всички философи. Той живееше заради петте минути, които бяха минали, и петте, които щяха да дойдат; имаше ум на бизнесмен.

Как се чувствуваше сега, когато автомобилът му се измъкна от Онитън и се заизкачва по големите обли хълмове? Маргарет бе чула някаква мълва, но всичко се бе оправило. Тя му бе простила, бог да я благослови; и той се чувствуваше по-мъжествен от това. Чарлс и Иви не бяха чули и никога не трябваше да чуят. Също и Пол. Към децата си той изпитваше голяма нежност, но не се стараеше да разбере откъде произхожда; мисис Уилкокс бе останала много назад в миналото. Той не я свързваше с внезапната болезнена обич, която изпитваше към Иви. Бедната малка Иви! Той се надяваше, че Кахил ще й бъде приличен съпруг. А Маргарет? Как се чувствуваше тя сега? Тя имаше няколко по-дребни тревоги. Очевидно сестра й бе дочула нещо. Боеше се да я срещне в града. И бе загрижена за Ленард, за когото тя положително носеше отговорност. Също така не трябваше да допусне мисис Баст да умре от глад. Но основното положение не се бе променило. Все още обичаше Хенри. Неговите действия, не неговият характер, я бяха разочаровали, а това тя можеше да понесе. Освен това обичаше своя бъдещ дом. Изправяйки се в автомобила, точно там, където бе скочила от него преди два дена, тя се взря назад към Онитън с дълбоко вълнение. Сега можеше да различи черквата и черно-белите фронтони на хотел „Джордж“ покрай имението и кулата на замъка. Там бе мостът, а реката подяждаше зеления си полуостров. Можеше да види дори и кабината за събличане, но докато се взираше за новия трамплин на Чарлс, челото на хълма израсна и скри цялата гледка.

Никога повече не го видя. Ден и нощ реката тече надолу в Англия, ден след ден слънцето се оттегля зад Уелските планини, а от кулата се носи „Виж героя-победител“. Но Уилкоксови нямат дял в това, нито в някое друго място. И не техните имена се повтарят в енорийския регистър. И не техните духове стенат сред елшите в здрача. Те бяха заели долината и се бяха оттеглили, а след тях останаха малко прах и малко пари.

[1] Цитат от Библията. — Б.пр. ↑

Глава XXX

Тиби бе стигнал до последната си година в Оксфорд. Беше се изнесъл от колежа и съзерцаваше вселената, или онези части от нея, които го засягаха, от своята удобна квартира в Лонг Уол. Не го интересуваха много неща. Когато един млад мъж е свободен от страсти и е искрено безразличен към общественото мнение, неговият мироглед е по необходимост ограничен. Тиби нито желаеше да укрепва положението на богатите, нито да подобрява положението на бедните, така че напълно му стигаше да наблюдава брястовете, които се поклащаха зад леко назъбения силует на Модлин Коледж. Някои живеят и по-зле. Въпреки че бе егоист, той никога не проявяваше жестокост, макар и с превзети маниери, той никога не позираше. Подобно на Маргарет, той презираше високопарните ефекти и едва след много посещения хората откриваха, че Шлегел има и ум, и характер. Той бе показал много добър успех на първия публичен изпит за бакалавър на изкуствата, за голямо учудване на онези, които посещаваха лекции и редовно спортуваха, а сега хвърляше презрителен поглед към китайския, в случай че някой ден се съгласи да бъде приет за студент-преводач[1]. Точно когато се занимаваше с това, при него влезе Хелън. Една телеграма я беше изпреварила.

Безстрастно забеляза, че сестра му се е променила. По правило той я намираше прекалено решителна и никога не бе виждал този израз на молба, трогателен и въпреки това изпълнен с достойнство — израз на моряк, който е загубил всичко в морето.

— Идвам от Онитън — започна тя. — Там се случиха много неприятни неща.

— Който ще обядва, да идва — каза Тиби, като извади бутилката бордо, която затопляше в камината. Хелън седна покорно на масата. — Защо си тръгнала толкова рано? — попита той.

— При изгрев-слънце или горе-долу тогава — тогава успях да замина.

— Така и подразбрах. Защо?

— Не знам какво трябва да се направи, Тиби. Много съм объркана от една новина, която засяга Мег и не искам да се срещам с нея, и няма да отида в Уикъм Плейс. Спрях тук, за да ти го кажа.

Хазайката влезе с котлетите. Тиби си отбеляза докъде е стигнал в китайската граматика и ги пое, Оксфорд — Оксфорд през ваканцията — дремеше и шумолеше навън, а вътре слабо разпалените въглени посивяваха, когато върху тях попаднеше слънчев лъч. Хелън продължи странната си история.

— Поздрави Мег и й кажи, че искам да бъда сама. Имам намерение да отида в Мюнхен или в Бон.

— Такива думи лесно се предават — каза брат й.

— Що се отнася до Уикъм Плейс и моя дял от мебелите, вие двамата можете да правите каквото искате с тях. Моето мнение е, че всичко може да бъде продадено. Какво да поискаш от прашни икономически книги, които не са направили света по-добър, или от ужасните бюфетчета на майка ни? Имам и друга поръчка, за теб. Искам да изпратиш едно писмо. — Тя стана. — Не съм го написала още. Защо да не го пусна аз впрочем? — Тя отново седна. — Чувствувам се отвратително. Надявам се, че няма вероятност някой от твоите приятели да влезе.

Тиби заключи вратата. Приятелите му често я намираха в това състояние. После попита дали не се е случило нещо на сватбата на Иви.

— Не там — каза Хелън и избухна в плач.

Тиби познаваше нейните истерии — това бе едно от нещата в нея, които не го интересуваха — и все пак тези сълзи му направиха впечатление като нещо необичайно. Те бяха по-близо до нещата, които го интересуваха, например музиката. Остави ножа и я загледа с любопитство. После, понеже тя не спря да хълца, продължи да се храни.

Дойде време за второто блюдо, а тя все още плачеше. Следваше ябълков пудинг, който губи много, ако не се яде веднага.

— Имаш ли нещо против да влезе мисис Мартлет — попита Тиби, — или да го поема на вратата?

— Мога ли да си измия очите, Тиби?

Той я заведе в спалнята си и пудингът пристигна в нейно отсъствие. След като си сипа в чинията, той го остави на камината, за да не изстива. Ръката му се протегна към граматиката и скоро той прелистваше страниците, повдигайки вежди с пренебрежение, отправено неизвестно дали към човешката природа, или към китайския. Точно когато се занимаваше с това, при него се върна Хелън. Тя се бе съвзела, но тъгата не бе изчезнала от умолителния й поглед.

— А сега обяснението — каза тя. — Защо не започнах с него? Открих нещо за мистър Уилкокс. Той се е държал наистина много непочтено и е провалил живота на двама души. Всичко това научих съвсем внезапно миналата нощ; много съм разстроена и не знам какво да правя. Мисис Баст…

— А, онези хора!

Хелън замлъкна.

— Да заключа ли пак вратата?

— Не, благодаря, миличък. Ти си много добър към мен. Исках да ти разкажа историята, преди да замина в чужбина. Можеш да направиш каквото искаш — все едно че е част от мебелите. Мисля, че Мег сигурно не е чула все още. Но аз не мога да се изправя пред нея и да й кажа, че мъжът, за когото тя ще се омъжи, е изневерявал на жена си. Дори не знам дали изобщо трябва да й се казва. Тя знае, че аз не го харесвам, ще ме заподозре и ще започне да си мисли, че искам да й разваля сватбата. Просто не знам какво да правя. Вярвам на твоята преценка. Какво би направил ти?

— Разбирам, че той е имал любовница — каза Тиби.

Хелън се изчерви от срам и гняв.

— И е провалил живота на двама души. А върви насам-натам и говори, че постъпките на хората нямат никакво значение, и винаги ще има бедни и богати. Срещнал я е, когато се е опитвал да забогатее в Кипър — не искам да го правя по-черен, отколкото е, а няма съмнение, че тя е била напълно готова да се срещне с него. Но ето, това е. Срещнали се. Той си тръгва по своя път, а тя по нейния. Докъде, мислиш, стигат такива жени?

Той се съгласи, че това е тъжна история.

— Свършват по два начина — или затъват, докато изпълнят лудниците и приютите за бедни, а това дава повод на мистър Уилкокс да пише писма до вестниците и да се оплаква от националния ни упадък, или оплитат някое момче да се ожени за тях, преди да е станало твърде късно. Тя… не мога да я обвинявам.

— Но това не е всичко — продължи тя след дълга пауза, през която хазайката им поднесе кафе. — Сега стигам до това, което ни накара да отидем в Онитън. Отидохме тримата. По съвета на мистър Уилкокс мъжът изоставя сигурната си работа и се хваща на някакво несигурно място, откъдето го уволняват. Има известни извинения, но в главното мистър Уилкокс е виновен, както и Мег самата потвърди. Въпрос на най-обикновена справедливост е той да назначи човека при себе си. Но той среща жената и какъвто си е негодник — отказва и се опитва да се отърве от тях. Кара Мег да им пише. Късно оная вечер от нея пристигнаха две бележки — една за мен, една за Ленард, с която му отказва без никаква причина. Не можах да разбера. После се оказа, че мисис Баст е говорила с мистър Уилкокс на моравата, когато я оставихме, за да наемем стаи, и тя все още говорела с него, когато Ленард се върнал. Този Ленард знае всичко. Мисли, че е естествено да бъде съсипан два пъти. Естествено! Ти би ли могъл да се сдържиш?

— Това наистина е много тъжна история — каза Тиби.

Отговорът като че ли успокои сестра му.

— Страхувах се, че виждам всичко преувеличено, но ти си съвсем настрана и би трябвало да разбереш. След ден-два или може би след седмица постъпи както е редно според теб. Оставям всичко в твои ръце.

Тя приключи със своето поръчение.

— Всички факти, които засягат Мег, са пред теб — добави тя; а Тиби въздъхна и му стана твърде неприятно, че заради широките си възгледи трябва да изпълнява ролята на съдник. Никога не се бе интересувал от човешките същества, за което можеше да бъде обвинен, но в Уикъм Плейс той бе ангажиран предостатъчно. Така както някои хора престават да обръщат внимание, когато се говори за книги, така и вниманието на Тиби се разсейваше, когато се разискваха „личните взаимоотношения“. Трябваше ли Маргарет да узнае това, което Хелън знаеше, че семейство Баст знаят? Подобни въпроси го дразнеха още от детинството, а в Оксфорд се бе научил да казва, че значението на човешките същества твърде много се надценява от специалистите. Епиграмата, със своя лек полъх на осемдесетте години, не означаваше нищо. Но той би могъл да я каже сега, ако красотата на сестра му не го възпираше.

— Виж, Хелън… Вземи си цигара… Не виждам какво трябва да направя.

— Тогава няма какво да се направи. Изглежда, че си прав. Остави ги да се оженят. Остава въпросът за обезщетението.

— Искаш от мен да реша и това? Не е ли по-добре да се посъветваш със специалист?

— Този въпрос е тайна — каза Хелън. — Той няма нищо общо с Мег и не й го споменавай. Обезщетението — не виждам кой ще го плати, ако аз не го направя, и вече взех решение за минимална сума. Веднага щом е възможно, ще я прехвърля на твоята сметка и когато отида в Германия, ти ще платиш вместо мен. Никога няма да забравя добрината ти, Тиби, миличък, ако направиш това.

— Каква е сумата?

— Пет хиляди.

— Боже господи! — Тиби стана червен като домат.

— Е, каква е ползата от малки суми. Поне да си направил едно нещо в живота си — да измъкнеш един човек от пропастта; не, с тези незначителни дарения в шилинги и одеяла, от които сивото става още по-сиво. Без съмнение хората ще ме помислят за чудачка.

— Пет пари не давам какво мислят хората! — извика той, разгорещен до необичайна мъжественост в изговора. — Но това е половината от всичко, което притежаваш.

— Не точно половината. — Тя рязко разпери ръце над изцапаната си пола. — Имам повече, отколкото ми трябва, а миналата пролет в Челси установихме, че триста на година са необходими на един човек да си стъпи на краката. Това, което давам, ще носи по сто и петдесет на двамата. Не е достатъчно.

Той не можеше да се съвземе. Не беше ядосан, нито дори изненадан и знаеше, че Хелън все още има достатъчно, за да живее. Но бе удивен от мисълта как човек може да направи от живота си едно голямо нищо. Изящните му интонации не бяха подходящи в момента и той можа само да изтърси, че пет хиляди лири биха били голямо бреме и за него самия.

— Не очаквах да ме разбереш.

— Аз? Аз никого не разбирам.

— Но ще го свършиш?

— Очевидно.

— Оставям ти тогава две поръчки. Първата засяга мистър Уилкокс и ти трябва да действуваш, както намериш за добре. Втората засяга парите, за нея не трябва да се казва на никого и да се изпълни точно. Ще изпратиш утре, като първа вноска, сто лири.

Като я изпрати до гарата, минаха през онези улици, чиято сгъстена красота никога не го зашеметяваше и никога не го изморяваше. Оксфорд — красивото творение — издигаше купели и островърхи кули в безоблачната синева и само плебейският център около Карфакс показваше колко преходен е този илюзорен образ, колко незначителна е неговата претенция да представя Англия. Хелън, повтаряйки поръчката си, не забелязваше нищо — семейство Баст изпълваше съзнанието й, тя отново замислено обясняваше кризата, с което би предизвикала интереса на други мъже. Тя проверяваше дали разказът й е убедителен. Той я попита защо е завела там семейство Баст, точно по време на сватбата на Иви. Тя се спря като уплашено животно и каза:

— Прекалено странно ли ти се струва? — Погледът й, жестът на ръката й да прикрие устата продължиха да го преследват, докато накрая се сляха с фигурата на Дева Мария, пред която той се спря за миг на път за вкъщи.

Уместно е да го последваме при изпълнението на задълженията му. Маргарет го извика на следващия ден. Беше уплашена от бягството на Хелън и той трябваше да признае, че тя е ходила при него в Оксфорд. Тогава Маргарет попита:

— Изглеждаше ли разтревожена от някакъв слух около Хенри?

Той отговори:

— Да.

— Така си и знаех! — възкликна тя. — Ще й пиша.

Тиби се почувствува облекчен.

После изпрати чека на адреса, даден от Хелън, и написа, че му е наредено да изпрати по-късно, пет хиляди лири. Пристигна отговор с много учтив и спокоен тон — отговор, какъвто и Тиби сам би дал. Чекът бе върнат, дарението отказано, пишещият нямаше нужда от пари. Тиби го изпрати на Хелън, като добави съвсем чистосърдечно, че въпреки всичко Ленард Баст изглежда изключително достоен човек. Отговорът на Хелън бе безумен. Не трябвало да обръща внимание. Трябвало веднага да замине и да им каже, че тя нарежда да приемат. Той замина. Посрещнаха го натрупани книги и порцеланови украшения. Семейство Баст бяха току-що изхвърлени заради неплатен наем и бяха изчезнали в неизвестна посока. По това време Хелън бе започнала вече да прави глупости с парите си и дори бе продала акциите си от линията Нотингам-Дарби. Няколко седмици не предприе нищо. После отново ги вложи и като последва добрия съвет на борсовите си агенти, стана доста по-богата, отколкото преди.

[1] По онова време много китайци, индуси и др. от богати семейства следвали в Англия, не знаели езика и се нуждаели от преводачи, които да посещават лекции с тях. — Б.пр. ↑

Глава XXXI

Всяка къща умира по свой начин, запада различно, така както са отминали човешките поколения, някои с трагичен вик, други тихо, но са се пренесли в някакъв отвъден живот в града на духовете, а има и други — такава бе смъртта на Уикъм Плейс, — при които духът се изплъзва, преди тялото да загине. Тя бе изпаднала в разруха през пролетта и сестрите не можаха да разберат колко много се отделят така една от друга, принудени и двете да се обърнат към непознати места. През септември тя бе труп, лишен от чувства и спомените за тридесет години щастие едва успяваха да върнат чувството за святост. Под заоблените сводове на входа й преминаваха мебели, картини, книги; докато и последната стая бе опустошена, и последният фургон изтрополи и изчезна. Тя остана още седмица или две, с широко отворени очи, като че ли изненадана от собствената си празнота. После рухна. Пристигнаха работници и я върнаха към сивотата. Със силните си мускули и бирено добро настроение те не бяха най-лошите гробари за една къща, в която винаги бе имало нещо човешко и за която културата сама по себе си не беше цел.

Мебелите, с няколко изключения, заминаха за Хартфордшир, защото мистър Уилкокс най-любезно бе предложил Хауардс Енд за склад. Мистър Брайс бе починал в чужбина — неприятна история — и тъй като изглеждаше малко вероятно наемът да се плаща редовно, договорът беше анулиран и правата на собственост бяха възстановени. Докато къщата се наемеше отново, Шлегелови можеха спокойно да оставят мебелите си в гаража и стаите на долния етаж. Маргарет се колебаеше, но Тиби прие предложението с радост; това го освобождаваше от задължението да взема решение за бъдещето. Сребърните сервизи и по-ценните картини намериха сигурно убежище в Лондон, по-голяма част от нещата отидоха в провинцията и бяха поверени на мис Ейвъри.

Малко преди преместването нашият герой и нашата героиня се ожениха. Те са преживели бурята и съвсем логично очакват спокойствие. Да нямаш илюзии и въпреки това да обичаш — каква по-голяма сигурност може да намери една жена? Беше проникнала в миналото на съпруга си, както и в сърцето му. Познаваше напълно собственото си сърце, нещо, което обикновените хора смятат, че е недостижимо. Само сърцето на мисис Уилкокс оставаше скрито, а може би е суеверие да се разсъждава върху чувствата на мъртвите.

Ожениха се без много шум — наистина без никакъв шум, тъй като колкото повече наближаваше денят, толкова повече тя отказваше да преживее същото като в Онитън. Брат й изигра главната роля в церемонията, леля й, която не беше добре със здравето, домакинствуваше на масата с няколко невзрачни на вид подноса със закуски. Уилкоксови бяха представени от Чарлс, който присъствува на подписването на брачния договор, и от мистър Кахил. Пол изпрати телеграма. За няколко минути и без подкрепата на музика пасторът ги направи съпруг и съпруга и скоро стъклената преграда, която отделяше брачните двойки от света, падна. Тя, със склонността си към моногамия, съжаляваше за прекъсването на някои от житейските невинни благоухания; той, с инстинкта си към полигамия, се чувствуваше морално обвързан от промяната и по-малко изложен на изкушенията, които го бяха нападали в миналото.

Прекараха медения си месец близо до Инсбрук. Хенри знаеше един добър хотел там, а Маргарет се надяваше да се срещне със сестра си. В това отношение тя бе разочарована. Когато отидоха на юг, Хелън се оттегли отвъд Бренер и написа една неудовлетворителна картичка от брега на езерото Гарда, в която се казваше, че плановете й били несигурни и по-добре би било да не й обръщат внимание. Очевидно не й бе приятно да се срещне с Хенри. Два месеца са съвсем достатъчни, за да свикне страничен човек с положение, което една съпруга бе приела за два дена, и Маргарет отново трябваше да съжалява за липсата на самоконтрол у сестра си. В едно дълго писмо тя изтъкна нуждата от снизходителност в половите отношения — толкова малко се знае за тях; за тези, които са лично засегнати, е много трудно да преценят; така че колко повърхностна ще бъде присъдата на обществото. „Не казвам, че няма норми, защото това би разрушило морала; само че не може да има норми, докато нашите пориви не бъдат класифицирани и по-добре разбрани.“ Хелън й благодари за милото писмо — един доста странен отговор. Тя отново се премести на юг и говореше за прекарване на зимата в Неапол.

Мистър Уилкокс не съжаляваше, че срещата се е провалила. Хелън му даде време, през което раната му можеше да зарасне. Все още имаше мигове, когато го болеше. Само ако знаеше, че Маргарет го очаква — Маргарет, толкова жизнена и интелигентна и въпреки това толкова покорна, — той би направил по-големи усилия, за да я заслужи. Неспособен да подреди миналото, той обърка случая с Джаки с друг от ергенските му дни. Двата случая се сляха в едно прегрешение, за което той искрено съжаляваше, но не бе в състояние да прецени, че простъпките, които унижават другия, са по-страшни от другите. Разликата между целомъдрие и невярност беше толкова неясна за него, колкото и в Средновековието, откъдето всъщност бе заел нравствените си понятия. Рут, горката, изобщо не влизаше в тези преценки, защото Рут, горката, изобщо не го бе разкрила.

Чувствата му към новата съпруга непрекъснато се засилваха. Нейната интелигентност не го тревожеше и наистина му харесваше да я гледа как чете поезия или нещо по социалните въпроси; това я отличаваше от съпругите на другите мъже. Трябваше само да я извика и тя веднага затваряше книгата и бе готова да направи това, което той пожелае. И освен това те спореха толкова весело и веднъж или два пъти тя го притисна към стената, но щом като той започнеше, да става сериозен, тя се предаваше. Мъжът обича войната, воинът се връща при жената за отмора, но той няма нищо против, ако тя демонстрира, че се бори. Тя не може да победи в истинска битка, тъй като няма силни мускули, а само нерви. Нервите я караха да скача от автомобил в движение или да откаже едно светско сватбено тържество. Воинът може да й позволи триумф в такива случаи; те не променят вечната основа на нещата, които са свързани с неговия мир.

Точно тези нерви на Маргарет станаха причина за един пристъп по време на медения й месец. Той й каза небрежно, както му беше навик, че Онитън Грейндж е дадена под наем. Тя не скри раздразнението си и попита доста сърдито защо не е взел и нейното мнение.

— Не исках да те безпокоя — отговори той. — Освен това научих със сигурност едва тази сутрин.

— А ние къде ще живеем? — каза Маргарет, като се опита да се засмее. — Толкова много обикнах това място. Не мислиш ли, че трябва да имаме постоянен дом, Хенри?

Той я увери, че не го е разбрала правилно. Домашният живот е този, който ни отличава от чужденеца. Но той не искаше да има влажна къща.

— Това е нещо ново. Досега никога не съм чувала, че в Онитън е влажно.

— Мое мило момиче! — Той направи широк жест с ръка. — Очи нямаш ли? Кожа нямаш ли? При това разположение как може да не бъде влажно? Първо, Онитън Грейндж е върху глина и е построена там, където може би е бил ровът на замъка; след това оная отвратителна рекичка, която по цяла нощ изпуска пари като чайник. Пипни стените на избата; погледни под стрехите. Попитай сър Джеймс или кой да е друг. Онези долини в Шропшир са всеизвестни. Единственото възможно място за къща там е на някой хълм, но, що се отнася до мен, мисля, че графството е прекалено далеч от Лондон, а и в пейзажа няма нищо особено.

Маргарет не можа да се въздържи и каза:

— Тогава защо ходеше там?

— Аз… защото… — Той отдръпна глава назад и се ядоса. — Защо дойдохме в Тирол, ако разсъждаваме така? Човек може да задава такива въпроси безкрайно.

Да, можеше; но така Хенри само печелеше време за един правдоподобен отговор. Той го даде и повярва в него веднага щом го изговори.

— Истината е, че взех Онитън заради Иви. Но нека това остане между нас.

— Разбира се.

— Не бих искал тя да знае, че едва не ми навлече неприятности от несполучливата сделка. Тъкмо подписах договора, и тя се сгоди. Бедното ми момиченце! Такова желание имаше, че дори не почака да събера подходящи сведения за имението. Страхуваше се, че ще й го грабнат — такива сте си вие, жените. Е, не е станало кой знае какво. Тя си направи сватба извън града, а аз се отървах от къщата си — някакви хора ще откриват там начално училище.

— А къде ще живеем ние, Хенри? Ще се радвам да се установим някъде.

— Не съм решил още. Какво ще кажеш за Норфък?

Маргарет замълча. Бракът не я беше спасил от чувството за постоянно движение. Лондон само въвеждаше онази номадска цивилизация, която така дълбоко променя човешката природа и подлага личните взаимоотношения на по-голям натиск от всякога преди. При една космополитна цивилизация, ако някога настъпи такова време, ние няма да получаваме никаква помощ от земята. Дърветата, поляните и планините ще бъдат само гледка, а обещаващото въздействие, което някога са упражнявали върху характера, ще трябва да бъде поверено единствено на любовта. Дано тази задача бъде по силите на любовта.

— Сега сме — кой месец? — продължи Хенри. — Почти е октомври. Нека изкараме зимата на Дюси Стрийт, а през пролетта ще потърсим нещо.

— Ако е възможно, нещо постоянно. Няма да бъда винаги толкова млада, колкото бях, но що се отнася до мен, тези промени не ми понасят.

— Но, скъпа, какво би предпочела — промените или ревматизма?

— Разбирам те — каза Маргарет и стана. — Ако в Онитън е наистина влажно, там не е възможно да се живее и трябва да се настанят малки момченца. Само че през пролетта нека да не прибързваме. Ще си взема бележка от поведението на Иви и няма да те притеснявам. Помни, че този път си свободен да избираш. Тези безкрайни премествания сигурно се отразяват зле на мебелите и струват скъпо.

— Каква практична малка женичка! И какво четеш сега? Тео… тео… как беше?

— Теософия.

Така Дюси Стрийт бе нейната първа участ — съвсем приятна участ. Къщата, само малко по-просторна от Уикъм Плейс, я подготви за огромния дом, който й бе обещан през пролетта. Често отсъствуваха, но вкъщи животът течеше съвсем нормално. Сутрин Хенри отиваше в кантората си, а сандвичът му, останка от някакъв предисторически ненаситен апетит, бе винаги направен от собствената й ръка. Не ядеше сандвич на обед, но обичаше да го носи със себе си, в случай че огладнее към единайсет. След като той излезеше, за нея оставаше да се грижи за къщата, да наглежда прислугата, да се занимава с няколко каши, забъркани от Хелън. Съвестта малко я гризеше за семейство Баст; не съжаляваше, че е изгубила връзка с тях. Нямаше съмнение, че Ленард заслужаваше да му се помогне, но като съпруга на Хенри тя предпочиташе да помогне на някой друг. Що се отнасяше до театри и дискусионни клубове, те все по-малко я привличаха. Започна да „изпуска“ новите течения и да прекарва свободното си време в препрочитане или размисъл, което пораждаше загриженост у приятелите й в Челси.

Те отдаваха промяната в нея на брака й, а може би някакъв дълбок инстинкт я предупреждаваше да не се отдалечава от съпруга си, освен ако не бе неизбежно. Въпреки това главната причина се намираше още по-дълбоко; тя бе надрасла времето, когато й трябваха външни стимули, и преминаваше от думите към нещата. Без съмнение бе жалко да не е в течение с Ведскинд[1] и Джон[2], но след трийсетте човек трябва да затвори някои врати, за да може умът му да стане съзидателна сила.

[1] Франк Ведскинд (1864–1918) — немски писател. — Б.пр. ↑

[2] Огъстъс Джон (1878–1961) — английски художник. — Б.пр. ↑

Глава XXXII

Един ден през следващата пролет тя разглеждаше планове — най-накрая се бяха спрели на Съсекс и бяха решили да строят, — когато й съобщиха, че е дошла мисис Чарлс Уилкокс.

— Чу ли новината? — извика Доли, щом като влезе в стаята. — Чарлс е толкова ядос… искам да кажа сигурен е, че знаеш за това или по-скоро, че не знаеш.

— О, Доли! — Маргарет спокойно я целуна. — Каква изненада! Как са момчетата и бебето?

Момчетата и бебето бяха добре и докато описваше една голяма свада в тенисклуба на Хилтън, Доли забрави за новината. Неподходящи хора се бяха опитали да влязат. Енорийският пастор, който представлявал по-възрастните жители, бил казал… Чарлс бил казал… бирникът бил казал… Чарлс съжалявал, че не бил казал… — И тя завърши описанието си с: — Но ти си щастливка с четири корта в Мидхърст.

— Ще бъде много весело — отвърна Маргарет.

— Това ли са плановете? Имаш ли нещо против, ако ги погледна.

— Не, разбира се.

— Чарлс изобщо не е виждал плановете.

— Те току-що пристигнаха. Това е приземният етаж… не, доста е трудно. Виж по-добре вертикалния разрез. Ще имаме много фронтони и живописна линия на фасадата.

— От какво мирише така особено? — попита Доли, след като подуши наоколо. Не бе способна да разбере планове и чертежи.

— Предполагам, че е от хартията.

— Кое е горе и кое долу?

— Както обикновено. Това е линията на фасадата, а това, което мирише най-силно, е небето.

— Добре, нищо не разбирам от тези работи… Маргарет… о… какво щях да кажа? Как е Хелън?

— Много добре.

— Тя въобще ли няма да се върне в Англия? Всички приемат за ужасно странно това, че не се връща.

— Така е — отвърна Маргарет, като се опитваше да скрие раздразнението си. По този въпрос ставаше много чувствителна. — Това е необяснимо от нейна страна. Вече осем месеца е в чужбина.

— Но няма ли адрес?

— До поискване, някъде в Бавария. Напиши й няколко реда. Ще го намеря и ще ти го дам.

— Не, не се безпокой. Вече осем месеца е в чужбина, наистина ли?

— Напълно. Замина точно след сватбата на Иви. Ще станат осем месеца.

— Значи точно когато се роди бебето?

— Точно така.

Доли въздъхна и загледа завистливо гостната. Бе започнала да губи живостта и хубавата си външност. Семейството на Чарлс не беше материално добре, защото мистър Уилкокс, след като бе създал у децата си вкус към охолство, смяташе, че трябва да ги остави сами да се справят, след като пораснат. В крайна сметка той не беше щедър към тях. Чакали ново бебе, каза тя на Маргарет, и трябвало да се откажат от автомобила. Маргарет й изказа съчувствията си, но въздържано, а Доли не очакваше, че мащехата на мъжа й ще настоява пред мистър Уилкокс да им даде по-щедра сума за издръжка. Отново въздъхна и накрая си спомни за конкретния повод за оплаквания.

— О, да — извика тя, — спомних си — мис Ейвъри разопакова вашите сандъци.

— Защо прави това? Съвсем не е необходимо!

— Представа си нямам. Предположих, че ти си й наредила.

— Не съм нареждала такова нещо. Вероятно тя проветрява нещата. Тя се съгласи да пали огън от време на време.

— Това е много повече от проветряване — каза сериозно Доли. — Подът, изглежда, е покрит с книги. Чарлс ме изпрати да разбера какво трябва да се направи, защото е сигурен, че ти не знаеш.

— Книги! — извика Маргарет, развълнувана от святата дума. — Доли, сериозно ли говориш? Тя рови из нашите книги?

— Как да не ги рови? Това, което е било вестибюл, е пълно с тях. Чарлс смяташе, че ти знаеш.

— Много съм ти задължена, Доли. Какво й е станало на мис Ейвъри? Трябва веднага да замина. Някои от книгите са на брат ми и са много ценни. Тя няма право да отваря сандъците.

— Мисля, че е изкуфяла. Знаеш, че никога не е била женена. О, тя може би смята, че твоите книги са сватбен подарък за нея. Старите моми понякога ги обземат такива мисли. Мис Ейвъри намрази страшно всички ни след ужасната си разправия с Иви.

— Не съм чувала за това — каза Маргарет. Посещението на Доли имаше своите полезни страни.

— Не знаеш ли, че тя изпрати подарък на Иви миналия август, Иви и го върна, а след това… о, не можеш си представи! Никога не си чела такова писмо, каквото мис Ейвъри написа.

— Не е било редно Иви да го връща. Тя не е такъв бездушен човек.

— Но подаръкът бе много скъп.

— Това променя ли нещата, Доли?

— Все пак, когато струва повече от пет лири — не съм го виждала, но бил красив емайлиран медальон от магазин на Бонд Стрийт. Не можеш спокойно да приемеш такова нещо от една селянка. Е, може ли?

— Ти си приела подарък от мис Ейвъри, когато си се омъжила.

— О, моят беше някакъв глинен боклук, не струваше и половин пени. Подаръкът на Иви е нещо друго. Би трябвало да поканиш на сватбата си всеки, който ще ти подари такъв медальон. Чичо Пърси, Албърт, татко, Чарлс, всички казаха, че е направо невъзможно, а когато четирима мъже се съгласят, какво трябва да направи едно момиче? Иви не искаше да тревожи старата, затова реши, че едно шеговито писмо е най-подходящо и върна медальона направо в магазина, за да не си прави труда мис Ейвъри.

— Но мис Ейвъри каза…

Очите на Доли станаха кръгли.

— Това беше ужасно писмо. Чарлс каза, че това е писмо на луд. Накрая, след като й върнали медальона от магазина, тя го хвърлила в езерото с патиците.

— Не каза ли защо?

— Ние мислим, че се е надявала да бъде поканена в Онитън и така да влезе в обществото.

— Доста е възрастна за това — каза замислено Маргарет. — Не е ли възможно да е дала подаръка на Иви заради паметта на майка й?

— Това е идея. Да се даде на всеки каквото му се полага, а? Е, аз май трябва да си тръгвам. Хайде, мистър Маншон, искаш ново палто, но естествено няма кой да ти го даде. — И след като се обърна към облеклото си с тъжен хумор, Доли излезе от стаята.

Маргарет я последва, за да я попита дали Хенри знае за нетактичната проява на мис Ейвъри.

— О, да.

— Чудя се тогава защо той ме остави да я помоля тя да се грижи за къщата.

— Но тя само работи във фермата — каза Доли и обяснението й се оказа правилно. Хенри критикуваше по-нисшите класи само когато му беше изгодно. Проявяваше търпение към мис Ейвъри, както и към Крейн, защото можеше да има голяма полза от тях. „Проявявам търпение към човек, който си разбира от работата“ — казваше той, като наистина проявяваше търпение към работата, не към човека. Колкото и парадоксално да звучеше, у него имаше нещо артистично — уважение към майсторството; по-скоро би премълчал обида към дъщеря си, отколкото да лиши жена си от добра чистачка.

Маргарет реши, че е по-добре да оправи сама дребната неприятност. Очевидно двете страни се бяха наострили. С разрешението на Хенри тя написа една любезна бележка на мис Ейвъри, с която я молеше да не пипа сандъците. След това, при първата подходяща възможност, тя замина с намерение да нареди отново вещите си и да им намери подходящо място в местния склад; планът й бе дилетантски и се провали. Тиби обеща да я придружи, но в последния момент помоли да бъде извинен. Така, за втори път в своя живот, тя влезе сама в къщата.

Глава XXXIII

Денят на посещението й беше прекрасен — последният ден на безоблачно щастие, който нямаше да се повтори дълги месеци след това. Тревогата й за необикновеното отсъствие на Хелън все още бе скрита, а колкото до вероятния сблъсък с мис Ейвъри, той само придаваше пикантност на пътуването. Освен това се бе изплъзнала от поканата на Доли за обед. Тръгна направо от гарата, мина през центъра и навлезе в дългата алея с кестени, която го свързваше с черквата. Самата черква по-рано е била в селото. Но там тя привличала толкова много богомолци, че дяволът, в пристъп на лошо настроение, я изтръгнал из основи и я поставил на неудобно хълмче, на около километър оттам. Ако тази история е вярна, алеята с кестените трябва да е била посадена от ангелите. Не би могло да се измисли по-примамлив път за не особено ревностния християнин, но ако въпреки това пътят му се стореше твърде дълъг, то дяволът пак би бил сразен, тъй като човешката вещина бе построила параклиса „Св. Троица“ с ламаринения покрив близо до дома на Чарлс.

Маргарет вървеше бавно нагоре по алеята, спираше се да погледне небето, което проблясваше през короните на кестените, или да докосне извитите по-долни клони. Защо Англия няма свои велики митове? Нашият фолклор никога не е успявал да премине границите на приятното и изисканото, а сравнително по-внушителните напеви за родния ни край са се излели в песента на гърците. Колкото и да е дълбоко и истинско нашето народно въображение, тук като че ли то угасва. То спира при магьосниците и феите. Не може да влее живот в едно късче от полето през лятото или да даде имена на половин дузина звезди. Англия все още очаква зенита в своята литература — чака великия поет, който ще изрази същността й, или, още по-добре, чака хилядата по-скромни поети, чиито гласове ще се слеят с нашия всекидневен език.

При черквата гледката се промени. Алеята с кестените се превърна в път, равен, но тесен, който водеше към девствената природа. Тя го следваше около миля. Малките му колебания я забавляваха. Той не бързаше за никъде, вървеше ту нагоре, ту надолу по хълма, както си иска, без да обръща внимание на стръмнините, нито на гледката, която въпреки това се разширяваше. Големите имения, които задушаваха южната част на Хартфордшир, тук бяха по-малко натрапчиви, а този край не изглеждаше нито аристократичен, нито буржоазен. Трудно можеше да се определи какъв точно е той, но Маргарет знаеше какъв не е: не беше снобски. Очертанията му бяха леки, неясни, но в техните извивки имаше усещане за свобода, която Съри никога не можеше да постигне, а в далечината склоновете на Чилтърнс се извисяваха като планина. „Същността на това графство — беше мнението на Маргарет — е волността.“ То обещаваше другарство, а не страсти, това, което е нашето най-голямо достойнство като нация, същото обещаваше и ниската тухлена къща на фермата, където тя отиде за ключа.

Но къщата отвътре я разочарова. Посрещна я напълно съсипана млада жена.

— Да, мисис Уилкокс; не, мисис Уилкокс; о, да, мисис Уилкокс, леля получи писмото ви съвсем навреме. Леля току-що отиде до вашата къща. Да изпратя ли момчето да ви заведе? — Последвано от: — Разбира се, леля обикновено не се грижи за къщата ви; просто го прави по изключение, за да услужи по съседски. Това й запълва времето. Прекарва много време там. Мъжът ми понякога казва: „Къде е лелка?“ А аз му казвам: „Защо трябва да питаш? В Хауардс Енд“. Да, мисис Уилкокс. Мисис Уилкокс, мога ли да ви предложа парче кейк? Не, дори ако сега го нарежа за вас?

Маргарет отказа кейка, но за съжаление в очите на племенницата на мис Ейвъри това подчерта нейната аристократичност.

— Не мога да ви оставя да отидете сама. Не, недейте. Наистина не трябва. Аз самата ще ви заведа, щом е така. Трябва да си взема шапката. — Със закачлив вид добави: — Е, мисис Уилкокс, да не сте мръднали, докато ме няма.

Слисана, Маргарет не се помръдна от гостната, върху която art nouveau[1] бе сложил своя отпечатък. Но в другите стаи имаше хармония, въпреки че излъчваха характерната за селския интериор тъга. Тук бе живяло едно по-старо поколение, на което ние гледаме с безпокойство. Когато отиваме извън града през почивните дни в края на седмицата, ние посещаваме нещо, което за него е било истински дом, а важните страни на живота, погребенията, разделите, копнежът за обич намират своя най-дълбок израз там, в сърцето на земята. Не всичко бе тъга. Слънцето грееше навън. Дроздът пееше двете си трели върху напъпилата калинка. Няколко деца играеха весело в копите златна слама. Това, което всъщност изненада Маргарет, беше фактът, че изобщо има тъга, но така у нея се породи чувството за пълнота и завършеност. В тези английски ферми, ако изобщо това е достижимо, човек може да види живота трезво и разумно и да го види в цялост, може да събере в един поглед неговата преходност и неговата вечна младост, да ги обедини — да ги обединява без горчивина, докато всички хора станат братя. Мислите й бяха прекъснати от завръщането на племенницата на мис Ейвъри, но те така я бяха успокоили, че тя прие прекъсването с радост.

По-бързо бе да се излезе от задния вход и след необходимите обяснения те минаха оттам. Племенницата се почувствува унижена, бе огорчена от безбройните пилета, които се завтекоха в краката й, за да ги нахрани, и от една безсрамна свиня-майка. Тя не знаеше какво искат тези животни. Но изтънчеността й се изгуби при досега с чистия въздух. Вятърът се усилваше, разпръскваше сламата и разрошваше перата на патиците, които плуваха семейно над медальона на Иви. Един от онези приятни, но бурни пролетни ветрове, при които листата, все още на пъпки, като че ли шумолят, се понесе над земята, а после замря. „Фю-фю-и“ — пропя дроздът, „Ку-ку“ — чу се лукаво откъм боровете над скалите. „Фю-фю-и“ — и останалите птички се присъединиха към неразбираемата врява. Плетът беше като недорисувана картина, която щеше да бъде завършена след няколко дена. По бреговете на езерото растяха жълтурчета, а в закътаните падинки — змиярник и иглики. Шипките, по които все още имаше настръхнали плодове, също даваха надежда, че ще цъфнат. Пролетта бе дошла, не в класически одежди, и въпреки това по-красива от всяка друга пролет; по-красива дори от онази, която вървеше сред миртите на Тоскана, предхождана от грациите и следвана от зефира.

Двете жени вървяха между живите плетове по тесен път, изпълнени с вежливост. Но Маргарет си мислеше колко ще й е трудно да прояви настойчивост за мебелите в такъв ден, а племенницата си мислеше за шапки. Така вглъбени, те стигнаха до Хауардс Енд. Нервни викове „Лельо!“ раздраха въздуха. Отговор не последва, а предната врата бе заключена.

— Сигурна ли сте, че мис Ейвъри е горе? — попита Маргарет.

— О, да, мисис Уилкокс, съвсем съм сигурна. Тя идва тук всеки ден.

Маргарет се опита да погледне през прозореца на трапезарията, но завесата вътре бе плътно спусната. Така бе и в гостната, и във вестибюла. Видът на тези завеси й бе познат, но въпреки това тя не помнеше да са били там при предишното й посещение; беше останала с впечатлението, че мистър Брайс бе отнесъл всичко. Опитаха задния вход. Тук отново не получиха отговор и не можаха да видят нищо. На кухненските прозорци имаше транспаранти, а върху прозорците на килера за провизии и кухненския килер бяха подпрени някакви дъски, които зловещо напомняха капаците на сандъците. Маргарет се сети за книгите си и също повиши глас. Тя успя още при първия си вик.

— Добре, добре — отговори някой вътре в къщата. — Това е мисис Уилкокс, пристигна най-после.

— Ключът у теб ли е, лельо?

— Мадж, махай се — каза мис Ейвъри, все още невидима.

— Лельо, това е мисис Уилкокс…

Маргарет я подкрепи:

— С вашата племенница дойдохме заедно…

— Мадж, махай се. Сега нямаш работа тук.

Бедната жена се изчерви.

— Леля става все по-странна напоследък — каза нервно тя.

— Мис Ейвъри — извика Маргарет. — Дошла съм за мебелите. Бихте ли ме пуснали да вляза?

— Да, мисис Уилкокс — каза гласът, — разбира се. — Но след това настъпи мълчание. Те отново извикаха, но не получиха отговор. Обиколиха къщата в мрачно настроение.

— Надявам се, че мис Ейвъри не е болна. — Маргарет се осмели да се обади.

— Вижте, ако ме извините — каза Мадж, — може би трябва да ви оставя сега. Трябва да понаглеждам прислужниците във фермата. Леля е толкова странна понякога.

Като подхвана поли с претенциите си за елегантност, тя се оттегли сразена и като че ли нейното заминаване освободи някаква пружина, защото предната врата веднага се отвори.

Мис Ейвъри каза съвсем приветливо и спокойно:

— Моля, влезте, мисис Уилкокс!

— Благодаря много — започна Маргарет, но замлъкна при вида на една поставка за чадъри. Беше нейна.

— Влезте първо във вестибюла — каза мис Ейвъри. Дръпна завесата и Маргарет извика от отчаяние. Защото се бе случило нещо ужасяващо. Във вестибюла беше подредено съдържанието на библиотеката в Уикъм Плейс. Килимът беше постлан, голямата маса за ръкоделие бе издърпана до прозореца; библиотечните шкафове запълваха стената срещу камината, а сабята на баща им — това, което най-много я обърка — бе изтеглена от ножницата и висеше оголена всред сериозните томове. Мис Ейвъри сигурно бе работила цели дни.

— Трябва да ви кажа, че ние нямахме нищо такова предвид — започна тя. — Мистър Уилкокс и аз изобщо нямахме намерение тези сандъци да се отварят. Например тези книги са на брат ми. Ние ги прибрахме тук, за да ги пазим, неговите и на сестра ми, която е в чужбина. Когато вие любезно се съгласихте да се грижите за тези неща, ние никога не сме очаквали да направите толкова много.

— Къщата достатъчно дълго стоя празна — каза старата жена.

Маргарет отказа да спори.

— Предполагам, че ние не сме обяснили — каза вежливо тя. — Това е грешка и е много вероятно грешката да е наша.

— Мисис Уилкокс, тук са се трупали грешка след грешка от петдесет години. Домът е на мисис Уилкокс, а тя не би искала той да стои повече празен.

За да помогне на бедния, западащ мозък, Маргарет каза:

— Да, къщата е на мисис Уилкокс, майката на мистър Чарлс.

— Грешка след грешка — каза мис Ейвъри, — грешка след грешка.

— Е, добре, не знам — каза Маргарет и седна на един от своите столове. — Наистина не знам какво трябва да се направи.

Не можа да се въздържи да не се засмее. Събеседницата й каза:

— Да, да, това трябва да бъде много весела къща.

— Не знам… предполагам. Е, много ви благодаря, мис Ейвъри. Да, всичко е наред. Чудесно.

— Вижте и гостната. — Тя излезе през отсрещната врата и дръпна една завеса. Светлината заля гостната и мебелите от гостната в Уикъм Плейс. — Трапезарията. — И други завеси бяха дръпнати, и други прозорци бяха отворени за пролетта. — Сега това оттук. — Мис Ейвъри продължи да кръстосва вестибюла. Гласът й се загуби, но Маргарет я чу да вдига кухненския транспарант. — Тук още не съм свършила — заяви тя, като се върна. — Има още много работа. Момчетата от фермата ще пренесат големите ви гардероби горе, няма защо да се харчат пари в Хилтън.

— Всичко това е една грешка — повтори Маргарет, чувствувайки, че трябва да вземе инициативата. — Едно недоразумение. Мистър Уилкокс и аз нямаме намерение да живеем в Хауардс Енд.

— О, така ли. Защото той има сенна треска ли?

— Решихме да построим нова къща в Съсекс и част от тези мебели, моята част, по-късно ще отидат там. — Тя огледа мис Ейвъри внимателно, като се опитваше да разбере странностите в мисленето й. Не беше някаква бръщолевеща старица. Имаше нещо хитро и закачливо в сбръчканото й лице. Изглеждаше способна на унищожително остроумие и на истинско, но ненатрапчиво благородство.

— Вие си мислите, че няма да се върнете, за да живеете тук, мисис Уилкокс, но грешите.

— Това ще се разбере — каза усмихната Маргарет. — Засега нямаме намерение да правим това. В този момент просто имаме нужда от много по-голяма къща. Обстоятелствата налагат да даваме големи приеми. Разбира се, някой ден… Човек никога не знае нали?

Мис Ейвъри отвърна:

— Някой ден! Ха-ха! Не ми говорете за някой ден. Сега вие живеете тук.

— Така ли?

— Вие живеете тук и сте живели тук през последните десет минути, ако питате мен.

Това беше безсмислена забележка, но Маргарет стана от собствения си стол с едно странно чувство за предателство. Усещаше, че към Хенри е било отправено някакво смътно порицание. Влязоха в трапезарията, където слънчевите лъчи струяха върху бюфетчето на майка й, и на горния етаж, където много от древните божества надзъртаха от някаква нова ниша. Мебелите подхождаха смайващо добре. В средната стая, тази над вестибюла, стаята, в която Хелън бе спала преди четири години, мис Ейвъри бе поставила старата детска люлка на Тиби.

— Детската — каза тя.

Маргарет се извърна, без да каже дума.

Накрая всичко бе разгледано. Кухнята и коридорът все още бяха затрупани с мебели и слама, но доколкото тя успя да види, нищо не бе счупено или одраскано. Трогателна изобретателност. После те се разходиха приятелски из градината. Всичко бе подивяло след последното й посещение. Покритата с дребен чакъл алея бе буренясала, тревата бе избуяла пред самото гърло на гаража. А алпинеумът на Иви бе само буци. Може би Иви бе виновна за странното поведение на мис Ейвъри. Но Маргарет подозираше, че причината лежи по-дълбоко и че глупавото писмо на момичето само бе отприщило раздразнението, трупано от години.

— Чудесна ливада — забеляза тя. Тя приличаше на приемна на открито, образувана преди стотици години от някаква по-малка нива. Така живият плет по синора криволичеше надолу по хълма под прави ъгли, а в ниското имаше малко зелено кътче, специално място за кравите да си оправят тоалета.

— Да, ливадката е много добра — каза мис Ейвъри, — за онези, които не страдат от хрема. — И тя се изкиска злобно. — Виждала съм Чарли Уилкокс да отива при моите момчета по време на сенокос — да, това трябвало да направят, онова не трябвало да правят, — той щял да ги научи да бъдат истински момчета. И точно тогава го обзема гъделът. Има го от баща си, наред с другите неща. Нито един Уилкокс не може да устои на ливада през юни — смях се до припадък, когато той ухажваше Рут.

— И моят брат страда от сенна хрема — каза Маргарет.

— Тази къща е прекалено много свързана със земята. Естествено в началото бяха много доволни, че са се промъкнали. Но по-добре Уилкоксови, отколкото нищо, а както виждам, и ти си го открила.

Маргарет се засмя.

— Те поддържат живота на къщата, нали? Да, точно така е.

— Те поддържат живота на Англия, по мое мнение.

Но мис Ейвъри я смути с отговора си:

— О, те се размножават като зайците. Е, да, светът е нещо странно. Но предполагам, че този, който го е създал, знае какво иска от него. Ако мисис Чарлс очаква четвъртото, не ние трябва да се оплакваме.

— Те се размножават, но и работят — каза Маргарет, която усети някаква подкана да прояви нелоялност, която се подемаше от самия ветрец и от песните на птичките. — Светът наистина е странен, но мисля, че докато мъже като моя съпруг и неговите синове ги управляват, той никога не ще бъде лош, истински лош.

— Да, по-добре, отколкото нищо — каза мис Ейвъри и се обърна към бряста.

Когато се връщаха към фермата, тя заговори за старата си приятелка много по-ясно отпреди. В къщата Маргарет се бе почудила дали тя ясно различава първата съпруга от втората. Сега тя каза:

— Не виждах често Рут след смъртта на баба й, но отношенията ни останаха добри. Това бе много добро семейство. Старата мисис Хауард никога не говореше против хората, не оставяше никого гладен. Освен това никога не е имало табела с надпис: „Нарушителите се глобяват“ в техните земи, а само молба да не се влиза в тях. Мисис Хауард не бе родена да ръководи ферма.

— Нямаха ли мъже да им помагат? — попита Маргарет.

Мис Ейвъри отговори:

— Нещата вървяха така, докато накрая не останаха мъже.

— Докато дойде мистър Уилкокс — поправи я Маргарет, загрижена да се отдаде дължимото на съпруга и.

— Предполагам, че да, но Рут трябваше да се омъжи за… не го казвам, за да ви обидя, защото ми изглежда, че ви е било предопределено да вземете Уилкокс при всяко положение, независимо дали тя го е взела първа, или не.

— За кого би трябвало да се омъжи тя?

— За воин — възкликна старицата. — За някой истински воин.

Маргарет замълча. Характерът на Хенри бе подложен на критика с острота и язвителност, каквито тя не би проявила. Стана й неприятно.

— Но всичко това е минало — продължи тя. — Сега идва по-добро време, въпреки че вие ме накарахте да чакам твърде много. След няколко седмици ще видя светлините ви да блестят през живия плет някоя вечер. Поръчали ли сте въглища?

— Ние няма да дойдем тук — каза твърдо Маргарет. Уважаваше мис Ейвъри твърде много, за да се шегува с нея. — Не. Няма да дойдем. Никога няма да дойдем. Всичко това е било една грешка. Мебелите трябва веднага да се опаковат и съжалявам, но сега уреждам нещо друго и трябва да ви помоля да ми предадете ключовете.

— Разбира се, мисис Уилкокс — каза мис Ейвъри и се оттегли от своите задължения с усмивка.

Облекчена от този изход и след като предаде поздравите си на Мадж, Маргарет се върна на гарата. Имаше намерение да отиде до склада за мебели и да даде указания за пренасяне, но бъркотията се беше оказала по-голяма, отколкото бе очаквала, и тя реши да се посъветва с Хенри. Хубаво бе, че постъпи така. Той бе абсолютно против да се ангажира местната фирма, която той бе препоръчал по-рано, и я посъветва да ги складира в Лондон в края на краищата.

Но преди това да бъде сторено, една неочаквана беда се стовари върху нея.

[1] Ново изкуство (фр.) — стил в архитектурата, мебелите и др. — Б.пр. ↑

Глава XXXIV

Тя не бе съвсем неочаквана. Цялата зима леля Джули не бе в добро здраве. Една след друга следваха настинки и кашлици, а тя бе прекалено заета, за да се занимава с тях. Едва-що бе обещала на племенниците си „да се заеме наистина с тези свои досадни дробове“, когато настина и разви тежка пневмония. Маргарет и Тиби отидоха в Суонидж. Изпратиха телеграма на Хелън да дойде и това пролетно събиране, което се осъществи в края на краищата в гостоприемната къща, бе трогателно, както всички приятни спомени. Времето беше чудесно, небето изглеждаше като син порцелан, а вълните на спокойния малък залив отмерваха най-нежна вечерна музика върху пясъка. Маргарет бързаше между рододендроните, изправена пред безсмислеността на смъртта. Една смърт може да не остане необяснима, но това не изяснява другите случаи; лутането започва пак отначало. Проповедници и учени могат да правят обобщение, но ние знаем, че каквито и да било общи приказки са неуместни за онези, които обичаме; не ги очаква никакво небе, нито дори забрава. Леля Джули, неспособна на трагедия, напускаше живота със странни бегли усмивки и извинения, че се е забавила толкова дълго. Бе много слаба; не можеше да се издигне на висотата на положението или да разбере великото тайнство, което несъмнено я очакваше; само й се струваше, че е много, много изтощена — повече от всякога; че вижда, чува и чувствува все по-слабо и че ако нещо не се промени, скоро няма да чувствува нищо. Малкото си останали сили отдаваше на планове; не можеше ли Маргарет да предприеме пътуване с параход? Бяха ли скумриите приготвени така, както Тиби ги обича? Тревожеше се за отсъствието на Хелън и че тя ще стане причина за нейното завръщане. Болногледачките като че ли намираха тази заинтересованост за съвсем естествена, а може би леля Джули приближаваше райските двери като обикновен човек. Но Маргарет видя смъртта, лишена от всякаква фалшива романтичност; каквато и да е представата ни за смъртта, пътят към нея преминава през незначителното и безобразното.

— Важно е… Маргарет, скъпа, заведи Хелън в Лълуърт, когато дойде.

— Хелън няма да остане, лельо Джули. Изпрати телеграма, че ще може да дойде само за да те види. Трябва да се върне в Германия веднага щом се оправиш.

— Колко странно. Мистър Уилкокс…

— Да, мила?

— Съгласен ли беше да дойдеш?

Хенри бе пожелал тя да замине и бе много внимателен. Маргарет го потвърди още веднъж.

Мисис Мънт не почина. Съвсем независимо от волята й, една висша сила я сграби и не я остави да се спуска повече по надолнището. Тя се върна без вълнение, готова да се тревожи за всичко. На четвъртия ден бе извън всякаква опасност.

— Маргарет, това е важно. — Всичко си продължаваше. — Бих искала да имаш с кого да се разхождаш. Защо не опиташ с мис Кондър?

— Излизах вече на една разходчица с мис Кондър.

— Но тя не е много интересна. Само да беше тук Хелън.

— Имам Тиби, лельо Джули.

— Той трябва да се занимава със своя китайски. Ти имаш нужда от истинска компания. Е, това вече е наистина необяснимо от страна на Хелън.

— Да, трудно може да се обясни — съгласи се Маргарет.

— Не искаше да пътува в чужбина, сега защо иска да се връща веднага?

— Няма съмнение, че ще промени мнението си, когато ни види. Тя изобщо не е уравновесена.

Това беше постоянният упрек към Хелън, но гласът на Маргарет трепереше, когато го каза. Сега вече тя бе дълбоко засегната от държането на сестра си. Бягството от Англия може да беше въпрос на неуравновесеност, но това, че живееше в чужбина от осем месеца, показваше, че освен главата, и сърцето не е добре. Една болест можеше да върне Хелън, но тя бе глуха за по-обикновени човешки призиви; след като зърнеше леля си за миг, тя щеше да се оттегли в своя мъгляв живот, оставила само една следа с това „до поискване“. Вече почти не съществуваше за тях, писмата й бяха станали скучни и нередовни; нямаше никакви желания и не проявяваше никакво любопитство. И всичко това се приписваше на бедния Хенри! Хенри, отдавна опростен от съпругата си, бе все още недостоен за сестрата на жена си, която не можеше да го приеме. В това имаше нещо нездраво. Тя си въобрази, че може да проследи развитието му в живота на Хелън от почти четири години и се разтревожи. Бягството от Онитън, неуравновесеността в проявите на покровителство към семейство Баст, избликът на внезапна мъка, когато бяха на хълмовете — всичко се свързваше с Пол, някакво си незначително момче, чиито устни бяха целунали за миг нейните. Маргарет и мисис Уилкокс се бяха страхували, че те могат да се целунат отново. Това бе глупаво — истинската опасност бе противодействието. Противодействието срещу Уилкоксови разяждаше живота й дотам, че тя почти не беше на себе си. На двайсет и пет години Хелън имаше idee fixe[1]. Каква надежда можеше да има за нея, когато станеше стара жена?

Колкото повече Маргарет мислеше за това, толкова повече се безпокоеше. От месеци отбягваше темата, но вече проблемът бе станал прекалено голям, за да бъде пренебрегван. Появяваше се нещо налудничаво. Дали всички действия на Хелън не бяха ръководени от един дребен нещастен случай, какъвто може да се случи на всеки млад мъж или жена? Може ли човешката природа да се ограничава в такива тесни линии? Тази дребна незначителна случайна среща в Хауардс Енд се оказваше фатална. Последиците от нея процъфтяваха там, където по-сериозните отношения оставаха безплодни; тя бе по-силна от сестринската близост, по-силна от разума и книгите. В едно особено настроение Хелън бе признала, че тя все още я „радва“ в известен смисъл. Образът на Пол бе избледнял, но вълшебството на неговата целувка бе останало. А където има радост от миналото, там също може да има и противодействие — влиянието можеше да бъде и в двете посоки.

Е, странно и тъжно е, че нашите умове са като лехи за разсад, а ние нямаме правото да избираме семената. Но човекът е все още странно и тъжно същество, което се опитва да ограбва земята на дребно, а нехае за кълновете вътре в себе си. Не иска да се занимава с психология. Оставя я за специалистите, а ползата от това е точно толкова, колкото и ако оставяше обеда си за някоя парна машина. Така оставя и собствената си душа, неразбрана и безполезна. Маргарет и Хелън бяха търпеливи и упорити и ние приемахме, че Маргарет е постигнала успех — доколкото това е възможно. Тя наистина разбира себе си, притежава някакъв първичен контрол над собственото си развитие. А дали Хелън бе успяла, човек не можеше да каже.

Писмото на Хелън пристигна в деня, когато състоянието на мисис Мънт се подобри. Беше го изпратила от Мюнхен, а самата тя щеше да бъде в Лондон на другия ден сутринта. Това писмо тревожеше, въпреки че началото бе нежно и нормално.

„Скъпа Мег,

Предай на леля Джули моите най-нежни поздрави. Кажи й, че я обичам и винаги съм я обичала. Ще бъда в Лондон в четвъртък.

Засега адресирайте всичко до банката. Още не съм ангажирала хотел, така че ми пиши или ми телеграфирай чрез банката — искам подробни новини. Ако леля Джули е много по-добре или ако поради някаква ужасна причина няма смисъл да идвам в Суонидж, недей да си мислиш, че е странно, ако не дойда. Имам всевъзможни планове в главата си. Засега ще живея в чужбина и искам да се върна колкото е възможно по-рано. Бъди така добра да ми съобщиш къде са нашите мебели. Бих искала да взема една-две книги, останалите са за теб.

Прости ми, скъпа Мег.“

Това писмо сигурно стана много неприятно, но такива са всички писма от твоята обичаща те Хелън

Това бе неприятно писмо, защото изкушаваше Маргарет да излъже. Ако пишеше, че леля Джули е все още в опасност, сестра й щеше да дойде. Нездравото се разпространява лесно. Не можем да бъдем в контакт с нездравото и да останем незасегнати. „Да действува за нейно добро“ можеше да бъде от полза за Хелън, но щеше да бъде във вреда на самата Маргарет, и с риск да си навлече беди, тя продължи да бъде вярна на себе си още известно време. Отговори, че леля им е много по-добре и очаква да научи новини. Тиби одобри отговора. Той улягаше бързо и бе по-приятен за компания отпреди. Оксфорд му бе дал много. Нямаше я вече старата му заядливост и вече успяваше да скрие безразличието си към хората и интереса към храната. Но не бе станал по-човечен. Годините между осемнайсет и двайсет и две, така магически за мнозина, внимателно го водеха от юношеството към средната възраст. Не бе разбрал какво означават младежки години, онова, което сгрява сърцето чак до смъртта и придава на мистър Уилкокс вечно обаяние. Той бе студен човек, въпреки че нямаше вина за това, а не беше и жесток. Смяташе, че Маргарет е права, а Хелън — не, но семейните неприятности бяха за него същото, което е сцената зад светлините на рампата за повечето хора. Имаше да направи само едно предложение съвсем в негов стил.

— Защо не кажеш на мистър Уилкокс?

— За Хелън?

— Може би той се е натъквал на такава ситуация.

— Той би направил всичко, което може, но…

— О, ти знаеш най-добре. Но той е практичен.

Това бе вярата на учения човек в специалистите. Маргарет се колебаеше поради една или две причини. По-късно пристигна отговорът на Хелън. Бе изпратила телеграма, в която питаше къде се намират мебелите, тъй като щеше да се връща веднага. Маргарет отговори: „Не, разбира се; ще се срещнем в банката в четири“. Тя и Тиби заминаха за Лондон. Хелън не беше в банката, а там не им дадоха адреса й. Хелън беше изчезнала в хаоса.

Маргарет прегърна брат си. Той бе всичко, което й оставаше, а никога по-рано той не бе изглеждал по-нереален.

— Тиби, а сега накъде?

Той отговори:

— Чудна работа.

— Скъпи, често мисълта ти е по-ясна от моята. Имаш ли някаква представа какво може да стои в основата.

— Не, освен ако тя не е на себе си.

— О… това! — каза Маргарет. — Изобщо не е възможно. — Но предположението бе изречено и след няколко минути тя самата го прие. Друго обяснение нямаше. А Лондон потвърждаваше казаното от Тиби. Маската падна от лицето на града и тя го видя такъв, какъвто наистина бе — една карикатура на вечността. Познатите бариери, улиците, по които тя се движеше, къщите, между които бе правила своите малки разходки толкова много години, станаха внезапно незначителни. Хелън се сливаше с мръсните дървета, уличното движение и бавно течащите кални локви. Беше извършила ужасен акт на отричане и се завръщаше към Единствения. Вярата на Маргарет остана непокътната. Знаеше, че човешката душа ще се съедини, ако има такова нещо, със звездите и морето. Въпреки това почувствува, че сестра й се бе отклонила за много години. В това, че катастрофата настъпи сега, в лондонския следобед, когато дъждът бавно ръмеше, имаше нещо многозначително.

Хенри бе последната надежда. У Хенри имаше категоричност. Може би той знаеше някои пътеки в хаоса, които бяха неведоми за тях, и тя реши да последва съвета на Тиби и да остави всичко в неговите ръце. Трябваше да отидат в кантората му. Той не можеше да направи нещата по-лоши от това. Тя влезе за няколко минути в „Сейнт Пол“, чийто купол се противопоставяше на бъркотията така храбро, като че ли проповядваше евангелието на формата. Но отвътре „Сейнт Пол“ е като всичко наоколо — отзвук и шепот, недоловими песнопения, невидими мозайки, мокри следи, които пресичат насам и натам пода. Si monumentum requiris, circumspice[2]; това отново ни насочва към Лондон. Тук нямаше надежда за Хелън.

Отначало Хенри ги разочарова. Тя го беше очаквала. Той бе прекалено радостен, че се е завърнала от Суонидж и не бързаше да се изправи пред нова неприятност. Когато му разказаха за техните търсения, той сам се пошегува с Тиби и общо с Шлегелови и заяви, че бе „в стила на Хелън“ да разиграва роднините си.

— Не ме питайте. Аз съм един обикновен делови човек. Живея и не преча на другите да живеят. Моят съвет и към двамата е да не се тревожите. Маргарет, отново имаш тъмни кръгове под очите. Знаеш, че това е абсолютно забранено. Първо леля ти, после сестра ти. Не, не можем да я караме така. Нали, Теобалд? — Той позвъни. — Ще ви предложа чай, а после отивате направо на Дюси Стрийт. Не мога да ти позволя, моето момиче, да изглеждаш стара като мен.

— Все пак вие май не ни разбрахте — каза Тиби.

Мистър Уилкокс, който беше в добро настроение, отвърна:

— Не мисля, че някога ще ви разбера. — Той се облегна назад, с присмех към това способно, но смешно семейство, а отблясъци от огъня пропълзяваха по картата на Африка. Маргарет направи знак на брат си да продължи. Той й се подчини доста неуверено.

— Мнението на Маргарет е следното — каза той. — Може би сестра ни е луда.

Чарлс, който работеше във вътрешната стая, се огледа наоколо.

— Влез, Чарлс — каза меко Маргарет. — Можеш ли да ни помогнеш? Отново сме в беда.

— Страхувам се, че не. Какви са фактите? Всички сме малко или повече луди в днешно време.

— Фактите са следните — отговори Тиби, който понякога проявяваше педантична яснота. — Фактите са, че тя е в Англия от три дена, но няма да се срещне с нас. Забранила е в банката да ни дават адреса й. Отказва да отговаря на въпроси. Маргарет намира, че писмата й са безлични. Има и други факти, но тези са най-изненадващите.

— Значи никога по-рано не се е държала така? — попита Хенри.

— Разбира се, че не — отговори съпругата му, като се намръщи.

— Но, скъпа, откъде мога аз да знам?

Обзе я безсмислен пристъп на раздразнение.

— Знаем много добре, че когато Хелън обича, обича — каза тя. — Сигурно си забелязал поне това в нея.

— О, да, ние винаги сме се разбирали.

— Не, Хенри, не разбираш ли, не исках да кажа това.

Овладя се, но не преди Чарлс да забележи. Глупав и внимателен, той наблюдаваше сцената.

— Исках да кажа, че когато в миналото тя проявяваше ексцентричност, човек можеше да проследи откъде тръгва всичко в края на краищата. Държеше се странно, защото обичаше някого или искаше да помогне на някого. Но сега за нея няма никакво извинение. Тя дълбоко ни огорчи и затова съм сигурна, че не е добре. „Луда“ е ужасна дума, но тя не е добре. Никога не ще го повярвам. Нямаше да обсъждам поведението на сестра си с вас, ако смятах, че е добре — да ви безпокоя с нейното състояние, искам да кажа.

Хенри започна да става сериозен. Болестта бе за него нещо съвсем определено. Сам той в добро здравословно състояние, за него беше неразбираемо, че ние стигаме до нея бавно и постепенно. Болните нямат права, спрямо тях не са валидни етичните норми; човек може да ги лъже без угризение на съвестта. Когато първата му съпруга бе заболяла, той бе обещал да я заведе в Хартфордшир, а същевременно бе уредил постъпването й в частна болница. Хелън също бе болна. Така добронамереният и хитър план, който той нахвърли за залавянето й, черпеше своята етика от вълчата глутница.

— Искате да я хванете? — каза той. — Това е проблемът, нали? Трябва да отиде на лекар.

— Доколкото знам, тя е ходила.

— Добре, не ме прекъсвай. — Той се изправи и се замисли напрегнато. Сърдечният, нерешителен домакин изчезна и на негово място те видяха човека, който бе натрупал пари в Гърция и Африка и бе купувал гори от туземците за няколко бутилки джин. — Всичко е наред — каза накрая той. — Съвсем просто е. Оставете на мен. Ще я изпратим в Хауардс Енд.

— Как ще направиш това?

— Чрез книгите й. Кажи й, че тя трябва да си ги разопакова. Така ще може да я видиш там.

— Но, Хенри, точно това е, което тя няма да ми позволи. Това е част от нейната… Както и да е… Никога да не се среща с мен.

— Но ти няма да казваш, че ще отидеш. Просто ще влезеш, когато е там и преглежда сандъците. Ако й няма нищо, толкова по-добре. Но автомобилът ще бъде зад ъгъла и ние ще можем да я закараме веднага при специалист.

Маргарет поклати глава.

— Това е невъзможно.

— Защо?

— На мен не ми изглежда невъзможно — каза Тиби, — това е наистина много ловък план.

— Невъзможно е, защото… — Тя погледна тъжно съпруга си. — Не става въпрос за особения език, на който Хелън и аз говорим, нали ме разбираш? Този план ще свърши чудесна работа при други хора, и те също ще са прави.

— Но Хелън не говори — каза Тиби. — В това е цялата трудност. Тя не иска да говори на вашия особен език и поради това ти смяташ, че е болна.

— Не, Хенри, много мило от твоя страна, но не мога.

— Разбирам — каза той, — имаш скрупули.

— Може би да.

— И за да не тръгнеш срещу тях, ще оставиш сестра си да страда. Можеше да я накараш да отиде в Суонидж с една дума, но ти имаш скрупули. Скрупулите са нещо много хубаво. И аз ги имам, както всички останали, надявам се, но когато случаят е такъв, когато става дума за лудост…

— Отричам, че е лудост.

— Но ти току-що каза…

— Лудост е, когато аз го казвам, но не и когато ти го казваш.

Хенри сви рамене.

— Маргарет! Маргарет! — изстена той. — Никакво образование не може да научи жената на логика. А сега, скъпа моя, времето е ценно. Искаш ли да ти помогна или не?

— Не по този начин.

— Отговори ми на въпроса. Пряк въпрос, пряк отговор. Искаш…

Чарлс ги изненада, като се намеси.

— Татко, нека не намесваме Хауардс Енд в тази работа.

— Защо, Чарлс?

Чарлс не можа да обясни, но Маргарет почувствува — като че ли през огромното разстояние един поздрав бе разменен между тях.

— Къщата е в пълен безпорядък — каза сърдито той. — Ние си имаме достатъчно бъркотии.

— Кои сме „ние“? — попита баща му. — Моля те, момчето ми, обясни кои сме „ние“?

— Много ви моля да ме извините — каза Чарлс. — Изглежда, аз винаги се натрапвам.

Сега вече Маргарет искаше изобщо да не бе споменавала за тревогата си пред своя съпруг. Но връщане назад бе невъзможно. Той бе решен да докара нещата до задоволителен край и докато той говореше, Хелън избледняваше. Нейната руса развяваща се коса и пламенните й очи нямаха никакво значение, защото тя беше болна, без права, и всеки от нейните приятели можеше да я преследва. С болка в сърцето Маргарет се включи в преследването. Написа на сестра си лъжливо писмо под диктовката на съпруга си; обясни, че всички мебели са в Хауардс Енд, но могат да се видят следващия понеделник в три часа следобед, когато чистачката ще бъде там. Това бе студено писмо и поради това внушаваше доверие. Хелън щеше да си помисли, че е обидена. А следващия понеделник тя и Хенри щяха да обядват с Доли и след това да устроят засада в градината.

След като те си отидоха, мистър Уилкокс каза на сина си:

— Не ми харесва поведението ти, момчето ми. Маргарет е твърде добродушна, за да покаже, че й е неприятно, но аз го правя вместо нея.

Чарлс не отговори.

— Какво става днес с теб, Чарлс?

— Нищо, татко, но работата, с която си се захванал, може да излезе по-сериозна, отколкото смяташ.

— Защо?

— Не знам.

[1] Идея фикс (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Ако търсиш спомен, озърни се наоколо (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXXV

Хората говорят за променливите настроения на пролетта, но дните, които са истински нейни чеда, имат само едно настроение — всички те са изпълнени с усилването и стихването на ветровете и свирукането на птичките. Може да се покажат нови цветя, зелената бродерия на живите плетове да се множи, но все същото небе се шири над главите, нежно, дълбоко и синьо, същите образи, видими и невидими, се скитат из шубраци и ливади. Сутринта, която Маргарет прекара с мис Ейвъри, и следобедът, когато тръгна да залови Хелън, бяха блюдата на една и съща везна. Сякаш времето бе спряло, никога не беше валял дъжд и единствено човекът със своите планове и болести тревожеше природата и накрая я съзираше през пелена от сълзи.

Маргарет вече не възразяваше. Дали Хенри бе прав, или не, той бе много внимателен, а тя не познаваше други норми, по които да го оценява. Трябваше напълно да му вярва. Щом като се заемеше с нещо, недосетливостта му изчезваше. Съумяваше да извлече полза и от най-дребните неща и всичко показваше, че залавянето на Хелън ще бъде организирано така умело, както и сватбата на Иви.

Заминаха сутринта, както бе уговорено, и той откри, че жертвата им действително бе в Хилтън. При пристигането той се отби във всички конюшни в селото и навсякъде имаше по няколко минути сериозен разговор със собствениците. Маргарет не знаеше какво им е казал — може би не истината; но след обеда дойде новината, че една дама е пристигнала с лондонския влак и веднага взела файтон за Хауардс Енд.

— Тя трябваше да отиде с файтон — каза Хенри. — Там ще бъдат книгите й.

— Не мога да разбера — каза Маргарет за стотен път.

— Свършвай с кафето, скъпа, трябва да вървим.

— Да, Маргарет, знаеш, че трябва добре да си хапваш — каза Доли.

Маргарет се опита, но внезапно закри очи с ръка. Доли крадешком погледна свекъра си, но той не й обърна внимание. В тишината се чу автомобилът, който спря пред вратата.

— Не си подготвена за това — каза неспокойно той. — Нека да отида сам. Знам точно какво да направя.

— О, не, подготвена съм — каза Маргарет, като откри лице. — Само че се безпокоя ужасно. Не мога да почувствувам, че Хелън е наистина жива. Телеграмите и писмата й като че ли бяха от някой друг. В тях липсваше нейният глас. Не вярвам, че твоят шофьор наистина я е видял на гарата. Така ми се иска изобщо да не бях говорила за това. Знам, че Чарлс е сърдит. Да, да, той… — Тя сграбчи ръката на Доли и я целуна. — Ето, Доли ще ми прости. Така. А сега да вървим.

Хенри я наблюдаваше съсредоточено. Този изблик на чувства не му хареса.

— Не би ли искала да се пооправиш? — попита той.

— Има ли време?

— Да, достатъчно много.

Тя отиде в тоалетната през предната врата и щом бравата щракна, мистър Уилкокс каза тихо:

— Доли, аз тръгвам без нея.

Очите на Доли блеснаха от просташки възторг. Тя го последва на пръсти до автомобила.

— Предай й, че според мен така е най-добре.

— Да, мистър Уилкокс, разбирам.

— Кажи й каквото искаш. Хайде.

Автомобилът тръгна добре и при нормално стечение на обстоятелствата би заминал. Но детето на Доли, което играеше в градината, точно в този момент седна по средата на алеята. При опита си да мине покрай него Крейн прегази с едното колело леха жълти шибои. Доли изпищя. Маргарет чу шума и изскочи навън без шапка точно навреме, за да скочи на стъпалото. Не каза нищо — той просто се отнасяше към нея така, както тя се бе отнесла към Хелън, и собственият й гняв от неговата нечестност само й помогна да разбере какво би почувствувала Хелън към тях. Помисли си: „Заслужавам го; наказана съм, защото изневерих на себе си“. И тя прие извиненията му със спокойствие, което го удиви.

— Все още смятам, че не си подготвена за това — повтаряше непрекъснато той.

— Може би не бях по време на обеда. Но сега цялата тази история ми е ясна от край до край.

— Просто исках да постъпя най-добре.

— Би ли ми дал шала си? Този вятър така ми разпилява косата.

— Разбира се, скъпа. Сега добре ли си?

— Погледни! Ръцете ми не треперят вече.

— Простила ли си ми напълно? Тогава слушай. Файтонът й сигурно вече е пристигнал в Хауардс Енд. (Ние сме малко закъснели, но няма значение.) Най-напред трябва да го изпратим да изчака във фермата, тъй като сцени пред прислугата не са желателни, ако е възможно. Едно известно лице… — Той посочи гърба на Крейн. — … няма да влезе вътре, а ще чака малко преди външната врата, зад лавровите дървета. Ключовете на къщата все още ли са у теб?

— Да.

— Добре, нямаме нужда от тях. Помниш ли как е разположена къщата?

— Да.

— Ако не я намериш на верандата, можем да обиколим през градината. Целта ни е…

Тук спряха, за да вземат лекаря.

— Точно казвах на съпругата си, Мансбридж, че основната ни цел е да не плашим мис Шлегел. Къщата, както знаеш, е моя собственост, така че трябва да изглежда съвсем естествено да бъдем там. Очевидно всичко е от нерви, нали така каза, Маргарет?

Лекарят, много млад човек, започна да задава въпроси за Хелън. Нормална ли е? Има ли нещо вродено, или може би наследствено? Случило ли се е нещо, което би могло да я отчужди от семейството й?

— Нищо — отговори Маргарет и си зададе въпроса какво ли би станало, ако бе добавила: „Макар че тя се възмущава от безнравствеността на моя съпруг“.

— Винаги е била нервна — продължи Хенри, като се облегна назад в автомобила, когато той профуча край черквата. — Склонност към спиритизъм и други подобни, въпреки че няма нищо сериозно. Музикална, занимава се с литература, артистична, но, бих казал, нормална — много очарователно момиче.

Гневът и ужасът у Маргарет се увеличаваха с всеки миг. Как се осмеляваха тези мъже да говорят с готови фрази за сестра й! Какви ужаси предстояха още! Що за нахалство се прикриваше зад претенциите за научност. Глутницата се нахвърляше върху Хелън, за да я лиши от човешките й права, а на Маргарет й се струваше, че заедно с нея бяха застрашени всички Шлегелови. „Нормални ли бяха?“ Какъв въпрос само! И винаги тия, които не знаят нищо за човешката природа, които са отегчени от психологията и шокирани от физиологията, винаги те задават въпроси. Колкото и плачевно да бе състоянието на сестра й, тя знаеше, че трябва да бъде на нейна страна. Ако хората предпочитаха да ги смятат за такива, щяха да бъдат луди и двете заедно.

Беше вече три и пет. Автомобилът намали скорост при фермата, в двора на която стоеше мис Ейвъри. Хенри я попита дали е минавал един файтон. Тя кимна и в следващия миг те го зърнаха, в края на пътя. Автомобилът се спусна безмълвно като хищник. Хелън дотолкова не подозираше нищо, че седеше на верандата, с гръб към пътя. Беше пристигнала. Виждаха се само главата и раменете й. Седеше като в рамка сред клонките на лозата и с една ръка си играеше с пъпките. Вятърът разбъркваше косите й, слънцето ги правеше прекрасни; изглеждаше така, както винаги.

Маргарет седеше до вратата. Преди да успее съпругът й да я спре, тя изскочи навън. Хукна към градинската врата, която бе затворена, мина през нея и решително я хлопна в лицето му. Шумът стресна Хелън. Маргарет я видя как се изправя с необичайно движение и като се втурна на верандата, откри простото обяснение на всичко, от което се бяха страхували — сестра й очакваше дете.

— Нашата бегълка добре ли е? — извика Хенри.

Тя успя да прошепне: „О, скъпа…“. Ключовете на къщата бяха в ръката й. Отключи Хауардс Енд и блъсна Хелън вътре.

— Е, всичко е наред — каза тя, подпряла вратата с гръб.

Глава XXXVI

— Маргарет, изглеждаш разстроена — каза Хенри.

Мансбридж го бе последвал. Крейн бе до градинската врата, а файтонджията стоеше прав на капрата. Маргарет поклати глава към тях; не можеше повече да говори. Продължаваше да стиска ключовете, сякаш цялото им бъдеще зависи от тях. Хенри продължаваше да задава въпроси. Тя отново поклати глава. Думите му нямаха смисъл. Чу го да се изненадва защо е позволила на Хелън да влезе. „Можеше да ме удариш с вратата“ бе още една от неговите забележки. След това чу себе си да говори. Тя, или някой друг вместо нея, каза: „Вървете си“. Хенри се приближи. Той повтори:

— Маргарет, изглеждаш отново разстроена. Мила моя, дай ми ключовете. Какво смяташ да правиш с Хелън?

— О, скъпи, моля те, върви си, аз ще оправя всичко.

— Какво ще оправиш?

Той протегна ръка за ключовете. Може би тя щеше да се подчини, ако лекарят не беше там.

— Престанете поне с това — каза унило тя; лекарят се бе обърнал и разпитваше файтонджията на Хелън. Завладя я ново чувство; бореше се заради всички жени срещу мъжете, не искаше да знае нищо за никакви права, мъжете щяха да влязат в Хауардс Енд само през трупа й.

— Хайде, хайде, започваме много странно — каза съпругът й.

Сега лекарят се приближи и прошепна две думи на мистър Уилкокс — приказките започваха. Искрено ужасен, Хенри стоеше, впил поглед в земята.

— Не мога да направя нищо — каза тя. — Почакайте. Не е моя вината. Сега ви моля и четиримата да си отидете.

Вече и файтонджията шепнеше на Крейн.

— Разчитаме на вас да ни помогнете, мисис Уилкокс — каза младият лекар. — Бихте ли влезли и убедили сестра си да излезе?

— На какво основание? — попита Маргарет, като внезапно го погледна право в очите.

Той сметна, че подобава на професионалния му авторитет да говори уклончиво, и измърмори нещо за нервна криза.

— Извинете, но няма нищо подобно. Вие не сте подходящ човек да се грижите за сестра ми, мистър Мансбридж. Ако имаме нужда от вашите услуги, ще ви уведомим.

— Мога да поставя диагноза много по-безцеремонно, ако желаете — отвърна остро той.

— Можехте, но не го направихте. Следователно не сте подходящ човек да се грижите за сестра ми.

— Хайде, хайде, Маргарет! — каза Хенри, без да вдигне поглед. — Това е ужасна работа, отвратителна работа. Това е нареждане на лекаря. Отвори вратата!

— Извинявай, но няма да я отворя.

— Не мога да се съглася с това.

Маргарет не отговори.

— Откъдето и да погледнете, все е така — подкрепи го лекарят. — По-добре е да действуваме всички заедно. Вие имате нужда от нас, мисис Уилкокс, а ние имаме от вас.

— Точно така — каза Хенри.

— Изобщо нямам нужда от вас — каза Маргарет.

Двамата мъже загрижено се спогледаха.

— Още по-малко сестра ми, на която все още й остава много време, докато влезе в болница.

— Маргарет, Маргарет!

— Виж какво, Хенри, отпрати лекаря. Каква полза има от него сега?

Мистър Уилкокс обходи с поглед къщата. Имаше смътното чувство, че трябва да остане твърд и да подкрепи лекаря. Самият той може би щеше да има нужда от помощ, защото предстояха още неприятности.

— Сега всичко е въпрос на чувства — каза Маргарет. — Обич. Не разбираш ли? — Възвръщайки обичайните си методи, тя написа думата на къщата с пръст. — Сигурно разбирате. Обичам Хелън много, ти не особено. Мистър Мансбридж не я познава. Това е всичко. А обичта, когато е взаимна, дава права. Запишете си това в бележника, мистър Мансбридж. Това е полезно правило.

Хенри й каза да се държи спокойно.

— Вие самите не знаете какво искате — каза Маргарет, като скръсти ръце. — Кажете нещо разумно и аз ще ви пусна да влезете. Но вие не можете да го направите. Ще разтревожите сестра ми безпричинно. Няма да го позволя. По-скоро бих стояла тук целия ден.

— Мансбридж — каза Хенри тихо, — може би не сега.

Глутницата се разпръскваше. При знак от своя господар Крейн също се върна в автомобила.

— А сега, Хенри, и ти — каза меко тя. Нейната острота изобщо не бе насочена към него. — Сега си върви, скъпи. По-късно ще имам нужда от твоя съвет, в това няма съмнение. Извини ме, ако бях груба. Но ти казвам сериозно, трябва да си вървиш.

Той прояви голяма глупост и я остави. Сега мистър Мансбридж му говореше с приглушен глас.

— Скоро ще дойда при теб у Доли — извика тя, когато най-после градинската врата хлопна между тях. Файтонът се изтегли настрана, автомобилът даде заден ход, поизви се малко, пак се върна на заден ход и изви в тесния път. Върволица от каруци изникна по средата на пътя пред него; но тя изчака да минат всичките, защото нямаше за какво да бърза. Когато се изнизаха и колата потегли, тя отвори вратата.

— Скъпа моя, прости ми.

Хелън стоеше във вестибюла.

Глава XXXVII

Маргарет залости вратата отвътре. След това щеше да целуне сестра си, но Хелън, с надут глас, който звучеше странно от нея, каза:

— Удобно! Ти не ми каза, че книгите са разопаковани. Намерих почти всичко, което исках.

— Не съм ти казала нищо, което да не е вярно.

— Това наистина беше голяма изненада. Беше ли болна леля Джули?

— Хелън, да не би да смяташ, че аз съм го измислила?

— Предполагам, че не — каза Хелън, като се обърна настрана и за миг се разплака. — Но човек губи вяра във всичко след това.

— Ние мислехме, че си болна, но дори при това положение… аз не се държах достойно.

Хелън си избра още една книга.

— Не трябваше да се съветвам с никого. Какво ли би си помислил баща ни за мен?

Тя не смяташе да разпитва сестра си, нито да я порицава. И двете неща може би щяха да бъдат необходими в бъдеще, но най-напред трябваше да изкупи една вина, по-голяма от всичко, което Хелън би могла да стори — онази проява на недоверие, която е дело на дявола.

— Да, аз съм ядосана — отговори Хелън. — Трябваше да уважите желанието ми. Можех да издържа една такава среща, ако е необходимо, но след като леля Джули се е оправила, не е необходимо. В планирането на живота си, както сега се налага…

— Дръпни се от тези книги — извика Маргарет. — Хелън, говори на мен.

— Просто казвах, че вече не живея както дойде. Човек не може да преживее много… — Тя не намери думата. — … без да обмисли предварително своите действия. Ще имам дете през юни и на първо място разговори, спорове, вълнения са нещо безсмислено за мен. Ще ги изживея, ако е необходимо, но само тогава. Второ, нямам право да безпокоя хората. За мен няма място в Англия — такава, каквато я познавам. Направила съм нещо, което хората в Англия никога няма да ми простят. Така че трябва да живея там, където не ме познават.

— Но защо не ми каза, скъпа?

— Да, можех — отговори Хелън с безразличие, — но реших да почакам.

— Убедена съм, че никога нямаше да ми кажеш.

— О, не, щях да ти кажа. Ние наехме един апартамент в Мюнхен.

Маргарет погледна през прозореца.

— Под „ние“ имам предвид себе си и Моника. Но независимо от нейното съществуване, аз съм, бях и винаги бих желала да бъда сама.

— Не съм чувала за Моника.

— Не би могла. Тя е италианка, поне по рождение. Работи като журналистка. Най-напред я срещнах в Гарда. Моника е най-подходящият човек, който може да ми помогне.

— Значи ти си много привързана към нея.

— Тя се държа изключително добре към мен.

Маргарет се помъчи да отгатне какъв човек е Моника.

Italiano Inglesiato[1], така ги бяха нарекли; явните феминистки от Юга, които човек уважава, но избягва. А Хелън се бе обърнала към такъв човек в своята беда!

— Не трябва да си мислиш, че ние никога няма да се срещаме — каза Хелън с добре премерена любезност. — За теб винаги ще има стая, когато имаш време да дойдеш, и колкото по-дълго можеш да останеш при мен, толкова по-добре. Но ти все още не си разбрала, Мег, и естествено за теб е много трудно. Това е удар за теб. Но не и за мен, тъй като съм мислила за нашето бъдеще от много месеци, а то не може да бъде променено от дребни непредвидени случки като тази. Аз не мога да живея в Англия.

— Хелън, ти не си ми простила за моето предателство. Не би могла да ми говориш така, ако си ми простила.

— Мег, скъпа, защо изобщо говорим? — Тя изпусна една книга и леко въздъхна. След това се овладя и каза: — Кажи ми как стана така, че всички книги са тук?

— Поредица от грешки.

— А и голяма част от мебелите са разопаковани.

— Всички.

— Тогава кой живее тук?

— Никой.

— Предполагам, че я давате под наем?

— Къщата е мъртва — каза намръщено Маргарет. — Защо да се тревожим за нея?

— Но аз се интересувам. Говориш ми, като че ли съм загубила всякакъв интерес към живота. Надявам се, че все още съм аз, Хелън. Тук нямам чувството за мъртва къща. Вестибюлът изглежда дори по-жив, отколкото едно време, когато бе подреден с мебелите на Уилкоксови.

— Интересуваш се, така ли? Добре, предполагам, че трябва да ти кажа. Моят съпруг я даде под наем, при условие че ние… но по погрешка всички наши неща бяха разопаковани и мис Ейвъри, вместо… — Тя млъкна. — Виж какво, не мога да продължавам така. Предупреждавам те, че не мога да го понеса, Хелън, трябва ли да бъдеш толкова ужасно жестока към мен само защото мразиш Хенри?

— Сега вече не го мразя — каза Хелън. — Вече не съм ученичка, Мег, и пак ти повтарям, не съм жестока. Но колкото до това да се приспособя към вашия английски начин на живот, не, веднага си го избий от главата. Представи си, аз да дойда на Дюси Стрийт! Немислимо е.

Маргарет не можеше да й противоречи. Беше ужасно да я гледа как спокойно се движи напред със своите планове, нито огорчена, нито възбудена, без опит да я увери в невинността си, без признание за вина, просто жадуваща свобода и приятелството на ония, които не ще я обвиняват. Тя бе преживяла нещо — но какво? Маргарет не знаеше. Но то бе достатъчно да я отдели от старите й навици и от старите приятели.

— Разкажи ми за себе си — каза Хелън, която бе избрала своите книги и бавно оглеждаше мебелите.

— Няма нищо за разказване.

— Но твоят брак е щастлив, нали, Мег?

— Да, но не се чувствувам настроена да говоря.

— И аз се чувствувам така.

— Не е от това, но не мога.

— Нито пък аз. Глупаво е, но няма смисъл да се опитваме.

Нещо бе застанало между тях. Може би това бе обществото, което отсега нататък щеше да отхвърли Хелън. Може би това бе един трети живот, чийто дух бе вече набрал сили. Не можеха да намерят допирна точка. И двете страдаха силно, а мисълта, че обичта се бе породила отново, не ги успокояваше.

— Виж какво, Мег, всички ли си отидоха?

— Искаш да кажеш, че имаш намерение да ме оставиш?

— Ами, май… милата ми! Няма смисъл. Знаех, че няма да има какво да си кажем. Кажи на леля Джули и Тиби, че ги обичам, а колко много обичам теб въобще не мога да обясня. Обещай да дойдеш по-късно и да ме посетиш в Мюнхен.

— Разбира се, скъпа.

— Защото това е всичко, което можем да направим.

Така изглеждаше. Най-ужасното от всичко бе здравият разум на Хелън. Моника вероятно й бе помогнала изключително много.

— Радвам се, че видях теб и нашите неща. — Тя погледна библиотеката с любов, като че се сбогуваше с миналото.

Маргарет отключи вратата. Каза:

— Автомобилът си е отишъл, а твоят файтон е тук.

Тя тръгна напред към него, като гледаше листата и небето. Никога пролетта не бе изглеждала по-красива. Файтонджията, облегнат на градинската врата, извика:

— Моля, мадам, да ви предам нещо — и й подаде визитната картичка на Хенри през пречките.

— Как пристигна това? — попита тя.

Крейн се бил върнал с нея почти веднага.

Тя прочете картичката с раздразнение. Бе изписана с наставления на домашен френски. Щом тя и сестра й си свършели разговора, тя трябвало да се върне и да пренощува у Доли „Il faut dormir sur le sujet“[2]. А за Хелън трябвало да се намери „une confortable chambre a l’hotel“[3]. Последното изречение я ядоса много, но после се сети, че у Чарлс имат само една стая за гости и затова не можеха да поканят и трети човек.

— Хенри е направил, каквото е могъл — обясни тя. Хелън не я беше последвала в градината. Щом вратата се отвори, тя изгуби желание да избяга. Остана във вестибюла и започна да снове от библиотеката към масата. Заприлича на предишната Хелън, своенравна и очарователна.

— Тази къща на Мистър Уилкокс ли е? — попита тя.

— Нима не помниш Хауардс Енд?

— Да помня? Аз помня всичко! Но сега тя изглежда като наша.

— Мис Ейвъри свърши страшно много работа — каза Маргарет и настроението й се повиши малко. Отново бе завладяна от слабо усещане за предателство. Но то й донесе успокоение и тя му се поддаде. — Тя обичала мисис Уилкокс и предпочела да обзаведе къщата с нашите неща, отколкото да мисли, че стои празна. Затова всички книги от библиотеката са тук.

— Не всички. Проявила е здрав разум, като не е разопаковала книгите за изкуството. А ние никога не сме държали сабята така.

— Обаче изглежда добре.

— Чудесно.

— Да, нали?

— Къде е пианото, Мег?

— Оставих го на склад в Лондон. Защо?

— Нищо.

— Странно е също, че и климатът подхожда тук.

— Не, това е грешка — заяви Хелън. — Знам, че го имахме в Лондон, но този под трябва да бъде гол. Той е прекалено красив.

— Все още страдаш от манията за претрупани стаи. Искаш ли да влезеш в трапезарията, преди да тръгнеш? Там няма килим.

Влязоха и с всяка минута разговорът им ставаше все по-естествен.

— О, какво подходящо място за бюфетчето на мама! — извика Хелън.

— Погледни и столовете.

— О, да, погледни! Уикъм Плейс имаше северно изложение, нали?

— Северозапад.

— Както и да е, от трийсет години тези столове за първи път виждат слънце. Милите, облегалките им са се постоплили.

— Но защо мис Ейвъри ги е наредила по двойки? Аз ще…

— Ей тук, Мег. Сложи го така, че който седне, да вижда моравата.

Маргарет премести един стол. Хелън седна на него.

— Да-а. Прозорецът е много висок.

— Седни в гостната.

— Не, гостната не ми харесва толкова. Гредата е обкована с дъски. Иначе щеше да бъде толкова красиво.

— Хелън, каква памет имаш за някои неща! Абсолютно си права. Тази стая са я развалили мъжете, като са се опитвали да я направят хубава за жените. Мъжете не знаят какво искаме…

— И никога няма да разберат.

— Не съм съгласна. След две хиляди години ще знаят.

— Но столовете изпъкват чудесно. Виж къде Тиби разля супата.

— Кафето. Нима не беше кафе?

Хелън поклати глава.

— Невъзможно. Тиби бе прекалено малък тогава, за да му се дава кафе.

— Татко жив ли беше?

— Да.

— Тогава си права, сигурно е било супа. Мислех си за много по-късно — онова неуспешно посещение на леля Джули, когато тя не можа да разбере, че Тиби е пораснал. Тогава беше кафе, защото той го разля нарочно. Имаше някакви детски стихчета „Чай, кафе — кафе, чай“, които тя му казваше всяка сутрин на закуска. Почакай, как беше?

— Знам… не, не ги знам. Какво отвратително дете беше Тиби!

— Но стихчетата бяха направо ужасни. Никой свестен човек не би ги изтърпял.

— О, този ренклод! — извика Хелън, като че ли градината бе също част от детството им. — Защо ли се сещам за гирички покрай него? А ето ги и пиленцата. Тревата трябва да се окоси. Обичам овесарките…

Маргарет я прекъсна и заяви:

— Спомних си: „Чай, чай, кафе, чай, шоколад и чай“. И това всяка сутрин в продължение на три седмици. Съвсем не е чудно, че Тиби побесня.

— Тиби сега е горе-долу добричък — каза Хелън.

— Ето! Знаех, че накрая ще кажеш това. Разбира се, че е добричък.

Чу се някакъв звънец.

— Слушай! Какво е това?

Хелън каза:

— Може би Уилкоксови започват обсада.

— Глупости, слушай!

И изразът на всекидневието изчезна от лицата им, въпреки че остави нещо след себе си — увереността, че никога няма да бъдат разделени, защото обичта им има общ корен. От обяснения и молби нямаше полза; те се бяха опитали да намерят общи допирни точки и от това и двете се бяха почувствували нещастни. А през цялото време избавлението им се намираше около тях — миналото пречистваше настоящето; настоящето, с безумни удари на сърцето, провъзгласяваше, че въпреки всичко ще има бъдеще — със смях и детски гласове. Хелън, все още усмихната, се приближи до сестра си. Каза: „Винаги си оставаш Мег“. Те се погледнаха в очите. Вътрешният живот се бе отблагодарил.

Звънецът тържествено иззвъня. Нямаше никого отпред. Маргарет отиде в кухнята и се промъкна между сандъците до прозореца. Посетителят им бе само едно момченце с канче и всекидневието се върна.

— Какво искаш, момченце?

— Нося млякото, моля.

— Мис Ейвъри ли те изпрати? — попита Маргарет доста остро.

— Да, моля.

— Тогава го върни и кажи, че не искаме мляко. — И извика на Хелън: — Не, не е обсада, но вероятно опит да ни запасят, ако се получи нещо такова.

— Но аз обичам мляко — извика Хелън. — Защо го връщаш?

— Така ли? Е, добре. Но нямаме в какво да го вземем, а то си иска канчето.

— Моля, ще дойда утре сутринта за канчето — каза момченцето.

— Утре къщата ще бъде заключена.

— Да донеса ли утре и яйца?

— Ти ли си момчето, което видях да играе в копите миналата седмица?

Детето кимна.

— Добре, бягай пак да играеш.

— Хубаво момченце — прошепна Хелън. — Как се казваш? Аз се казвам Хелън.

— Том.

Такава си беше Хелън. И Уилкоксови щяха да попитат детето за името му, но никога нямаше да му кажат как те се казват.

— Том, тази леличка тук е Маргарет. А вкъщи си имаме Тиби.

— Моите са клепоухи — отговори Том, като предположи, че Тиби е заек.

— Ти си много добро и умно малко момче. Пак да дойдеш. Не е ли очарователен?

— Няма съмнение — каза Маргарет. — Той сигурно е син на Мадж, а Мадж е ужасна. Но това място има чудни сили.

— Какво искаш да кажеш?

— Не знам.

— Защото аз като че ли съм съгласна с теб.

— То убива ужасното, а красивото оживява.

— Напълно съм съгласна — каза Хелън, като сръбна от млякото. — Но ти каза преди по-малко от час, че къщата е мъртва.

— Което значеше, че аз бях мъртва. Усещах го.

— Да, животът на къщата е по-сигурен от нашия, пък дори и да е била празна. И без това не мога да се помиря, че трийсет години слънцето веднъж не е огряло както трябва нашите мебели. Въпреки всичко Уикъм Плейс беше гробница. Мег, имам страшна идея.

— Каква?

— Пийни малко мляко, за да се стегнеш.

Маргарет се подчини.

— Не, още няма да ти кажа — рече Хелън, — защото може да ми се изсмееш или да се ядосаш. Нека първо се качим горе и да проветрим стаите.

Те отваряха прозорец след прозорец, докато пролетта изпълни къщата. Завесите се издуваха, рамките на картините весело почукваха. Хелън развълнувано възклицаваше, когато намираше някое легло там, където трябва да бъде, а друго не на място. Ядосваше се на мис Ейвъри, че не с преместила гардеробите горе. „Тогава наистина можеше да се види всичко.“ Любуваше се на гледката. Това бе онази Хелън, която бе написала незабравимите писма преди четири години. Когато се наведоха навън, гледайки на запад, тя каза:

— Не можем ли ти и аз да останем в къщата през нощта? Това е моята идея.

— Не мисля, че можем — каза Маргарет.

— Тук има легла, маси, кърпи…

— Знам, но сега в къщата не се спи, а и предложението на Хенри беше…

— Не искам никакви предложения. Няма да променям нищо в плановете си. Но ще ми достави удоволствие да прекарам една нощ тук с теб. Ще бъде нещо, за което ще си спомняме. О, Мег, скъпа, нека.

— Но, Хелън, мила моя — каза Маргарет, — не можем да направим това, без да получим позволение от Хенри. Разбира се, той ще го даде, но ти самата каза, че не можеш да дойдеш на Дюси Стрийт сега, а това за мен е също така лично.

— Дюси Стрийт е неговият дом. Този е наш. Нашите мебели, хора, каквито ние харесваме, идват до вратата. Нека останем тук, само една нощ, а Том ще ни нахрани с яйца и мляко. Защо не! Има луна.

Маргарет се колебаеше.

— Чувствувам, че на Чарлс няма да му хареса — каза тя накрая. — Дори нашите мебели го подразниха и аз смятах да ги махна оттук, когато болестта на леля Джули ми попречи. Разбирам го. Той чувствува, че това е къщата на майка му. Обича я по един не особено приятен начин. За Хенри мога да отговарям, но за Чарлс — не.

— Знам, че няма да му хареса — каза Хелън, — но аз смятам да изляза от техния живот. В края на краищата какво значение има, ако те кажат: „А тя дори прекара нощта в Хауардс Енд?“.

— Откъде знаеш, че ще излезеш от техния живот? Мислихме така вече два пъти преди.

— Защото моите планове…

— … Които ти променяш всеки миг.

— Тогава, защото моят живот е голям, а техните са дребни — пламна Хелън. — Знам неща, които те не могат да знаят, ти също. Ние знаем, че има поезия. Знаем, че има смърт. Те могат да го научат само от другите. Ние знаем, че това е нашата къща, защото тя е като наша. О, те могат да вземат крепостните актове и ключовете от вратите, но тази нощ сме си вкъщи.

— Ще бъде чудесно да бъда още веднъж насаме с теб — каза Маргарет. — Това ще бъде такава рядка възможност.

— Да, и ще можем да говорим. — Тя понижи глас. — Това няма да бъде много славна история. Но под оня бряст, честно казано, виждам, че предстои много малко щастие. Не мога ли да прекарам тази единствена нощ с теб?

— Няма нужда да казвам колко много ще значи това за мен.

— Тогава хайде.

— Няма смисъл да се колебая. Да отида ли сега до Хилтън и да получа позволение?

— О, ние не искаме позволение.

Но Маргарет беше вярна съпруга. Въпреки въображението и поезията — може би и поради тях, — тя можеше да разбере формалното становище, което Хенри щеше да вземе. Ако успееше, тя би възприела подобен подход. За подслон за една вечер — а те не искаха повече — не бе нужно да се влиза в спор по основни принципи.

— Чарлс може да каже „не“ — измърмори Хелън.

— Няма да го питаме.

— Върви, ако искаш; аз бих останала без разрешение.

Това бе нотката на егоизъм, която не можеше да помрачи характера на Хелън, дори допълваше красотата му. Тя би останала без разрешение и би избягала в Германия на другата сутрин. Маргарет я целуна.

— Ще се върна, преди да се стъмни. Очаквам го с такова нетърпение. Само на тебе може да ти дойде на ум такава чудесна идея.

— Не идея, а край — каза Хелън доста тъжно и чувството за трагичност отново обгърна Маргарет веднага щом напусна къщата.

Тя се страхуваше от мис Ейвъри. Смущаващо е, когато се сбъдва някакво предсказание, макар и само външно. Зарадва се, че не видя фигура на пост, когато мина покрай фермата, а само малкия Том, който се премяташе презглава в сламата.

[1] Поангличанена италианка (ит.). — Б.пр. ↑

[2] Буквален превод на английски, израз със значение „Утрото е по-мъдро от вечерта“. — Б.пр. ↑

[3] Удобна стая в хотел (фр.). — Б.пр. ↑

Глава XXXVIII

Трагедията започна съвсем спокойно и както много други разговори, с умелото изтъкване на превъзходство от страна на мъжа. Хенри я чу да се разправя с файтонджията, излезе и постави човека, който бе започнал да става груб, на мястото му, а след това я поведе към няколкото стола на тревата. Доли, на която „не бяха съобщили“, изскочи навън с покана за чай. Той не пожела и каза да се махне настрана бебешката количка, тъй като искаха да останат сами.

— Но мъничкото не може да ви слуша; няма и девет месеца — защити го тя.

— Не съм казал това — отвърна рязко свекърът й. Бебето бе откарано настрана и чу за кризата едва след години. Сега бе ред на Маргарет.

— Това ли е, от което се страхувахме? — попита той.

— Да.

— Скъпа моя — започна той, — предстои ни неприятна работа и нищо, освен напълно искрени и прости думи, няма да ни изведе на добър край. — Маргарет наведе глава. — Длъжен съм да те питам за неща, които ние и двамата предпочитаме да не засягаме. Знаеш, че не съм като твоите Бърнард Шоувци, които не зачитат нищо свято. Мене ме боли да говоря така, както е необходимо, но има случаи… ние сме съпруг и съпруга, а не деца. Аз познавам живота, а ти си една изключителна жена.

Маргарет изгуби способността си да мисли. Тя се червеше и гледаше през него към Шестте хълма, покрити с пролетна зеленина. Забелязвайки цвета на лицето й, той стана още по-внимателен.

— Виждам, че се чувствуваш, както се чувствувах аз, когато… бедната ми малка съпруга! О, бъди смела! Само един-два въпроса и ще свършим. Носеше ли сестра ти брачна халка?

Маргарет измънка някакво „не“.

— Хенри, аз всъщност дойдох да те помоля за услуга относно Хауардс Енд.

— Нека караме едно по едно. Сега съм длъжен да те попитам за името на нейния прелъстител.

Тя скочи и постави стола между двамата. Червенината по лицето й бе изчезнала и сега то бе посивяло. Не му стана неприятно, че тя посреща така въпроса му.

— Не бързай — посъветва я той. — Помни, че това е далеч по-лошо за мен, отколкото за теб.

Тя се олюля; той се уплаши, че ще припадне. После тя възвърна способността си да говори и бавно каза:

— Прелъстител? Не, не знам името на прелъстителя й.

— Не искаше ли да ти го каже?

— Дори не съм я питала кой я е прелъстил — каза Маргарет, спирайки се многозначително на омразната дума.

— Това е учудващо. — После той промени мнението си. — Може би е естествено, скъпа, че ти не си попитала. Но докато не науча името му, нищо не мога да направя. Седни. Колко ужасно е да те видя така разстроена. Знаех, че не можеш да издържиш. По-добре да не беше идвала.

Маргарет отговори:

— Приятно ми е да стоя права, ако нямаш нищо против, защото така гледката към Шестте хълма е чудесна.

— Както искаш.

— Имаш ли да ме питаш нещо друго, Хенри?

— Другото, което трябва да ми кажеш, е дали си разбрала нещо. Често съм забелязвал твоята проницателност, скъпа. Бих искал и аз да съм толкова проницателен. Може би си се досетила нещо, въпреки че сестра ти не е казала нищо. И най-незначителното загатвано ще ни помогне.

— Кои сме „ние“?

— Помислих, че е най-добре да позвъня на Чарлс.

— Това не беше необходимо — каза Маргарет, като почувствува, че я залива гореща вълна. — Тази новина ще причини на Чарлс излишна болка.

— Той веднага отишъл да говори с брат ти.

— Това също не бе необходимо.

— Нека ти обясня, скъпа, как стоят нещата. Нали приемаш, че аз и моят син сме джентълмени? Това, което правим, е в интерес на Хелън. Все още не е прекалено късно да бъде запазено името й.

Тогава Маргарет атакува за първи път:

— Трябва ли да накараме нейния прелъстител да се ожени за нея? — попита тя.

— Ако е възможно. Да.

— Но, Хенри, а ако се окаже, че той вече е женен? Известни са и такива случаи.

— В такъв случай ще трябва да плати с лихвите за своето деяние и да го наредим така, че да го помни цял живот.

Така първият удар не попадна в целта. Беше благодарна за това. Какво я бе изкушило да излага на опасност живота и на двамата? Недосетливостта на Хенри я бе спасила, както и самия него. Изчерпана от гняв, тя седна отново, премигвайки срещу него, докато й говореше това, което намираше за необходимо. Накрая тя каза:

— Мога ли да задам сега моя въпрос?

— Разбира се, скъпа.

— Утре Хелън заминава за Мюнхен…

— Е, сигурно е права.

— Хенри, остави една дама да се изкаже. Тя заминава утре, тази нощ, с твое разрешение, би искала да преспи в Хауардс Енд.

Това бе преломният момент в неговия живот. Още веднъж тя би оттеглила думите си веднага щом ги произнесе. Не бе подготвила почвата за тях достатъчно внимателно.

Имаше огромно желание да го предупреди, че те бяха много по-важни, отколкото той допускаше. Видя, че ги преценява, като че ли бяха делово предложение.

— Защо в Хауардс Енд? — попита най-сетне той. — Няма ли да се чувствува по-удобно, както предложих, в хотела?

Маргарет побърза да му изложи някакви обяснения.

— Това е странна молба, но ти знаеш каква е Хелън и какви са жените в нейното положение. — Той се намръщи и гневно се раздвижи. — Тя смята, че една нощ в твоята къща ще й достави удоволствие и ще й помогне. Мисля, че е права, понеже е момиче с богато въображение и присъствието на всичките книги и мебели я успокоява. Истина е. Това е краят на юношеството й. Последните й думи към мен бяха: „Един красив край“.

— Тя цени старите мебели по сантиментални причини.

— Точно така. Съвсем точно си разбрал. Това е последната й надежда да бъде с тях.

— С това не съм съгласен, скъпа. Хелън ще получи своя дял от всичко, където и да отиде — вероятно повече, отколкото е нейният дял, защото ти толкова я обичаш, че ще й дадеш всичко твое, което й харесва, нали? И аз няма да имам нищо против. Бих могъл да я разбера, ако това беше старият й дом, защото един дом или една къща… — Той промени думата преднамерено; потърсил бе нещо по-многозначително. — Защото една къща, в която човек е живял някога, става, така да се каже, свята, не знам защо. Асоциации и така нататък. А Хелън няма асоциации с Хауардс Енд, макар че аз, Чарлс и Иви имаме. Не разбирам защо тя иска да остане там през нощта. Само ще настине.

— Забрави го, щом като не разбираш — извика Маргарет. — Наречи го прищявка. Но разбери, че прищявката е нещо истинско. Хелън е особена и иска да бъде такава.

Тогава той я изненада — рядко явление. Изстреля една неочаквана стрела:

— Ако иска да преспи една нощ, може да поиска и две. И може би никога не ще можем да я извадим от къщата.

— Е? — каза Маргарет, като виждаше пропастта пред себе си. — Да предположим, че не я извадим от къщата. Какво значение има? Няма да стори зло никому.

Отново жест на раздразнение.

— Не, Хенри — задъха се тя, като отстъпваше. — Не исках да кажа това. Ще създадем неприятности в Хауардс Енд само тази нощ. Утре ще я заведа в Лондон…

— И ти ли смяташ да спиш в тази влажна къща?

— Не можем да я оставим сама.

— Това е направо невъзможно! Лудост. Ти трябва да останеш тук, за да се срещнеш с Чарлс.

— Вече ти казах, че повикването на Чарлс не бе необходимо и нямам желание да се срещам с него.

— Маргарет… моя Маргарет…

— Какво общо има Чарлс с тази работа? Ако мен това ме засяга малко, тебе — още по-малко, а Чарлс изобщо не го засяга.

— Като бъдещ собственик на Хауардс Енд — каза мистър Уилкокс и сви пръстите си, — трябва да заявя, че това засяга Чарлс.

— По какъв начин? Да не би състоянието на Хелън да обезцени имота?

— Скъпа моя, мисля, че се забравяш.

— Мисля, че ти самият препоръча да се говори просто и ясно.

Погледнаха се един друг с удивление. Сега пропастта бе пред краката им.

— Съчувствувам на Хелън — каза Хенри. — Като твой съпруг аз ще направя за нея всичко, което мога, и ще се окаже, не се съмнявам в това, че трябва да я съжалим, а не да я обвиняваме. Но аз не мога да се отнасям към нея, като че нищо не се е случило. Ще изменя на положението си в обществото, ако постъпя така.

Тя се овладя за последен път.

— Не, хайде да се върнем към молбата на Хелън — каза тя. — Може да е безразсъдна, но е молба на едно нещастно момиче. Утре тя ще замине за Германия и повече няма да безпокои обществото. Тази нощ тя моли да преспи в твоята празна къща — една къща, за която не те е грижа и в която не си живял повече от година. Може ли? Ще дадеш ли разрешение на сестра ми? Ще й простиш ли така, както се надяваш да ти бъде простено и както действително ти беше простено. Прости й само за една нощ. Това ще бъде достатъчно.

— Така както действително ми е било простено?…

— В момента няма значение какво съм искала да кажа с това — каза Маргарет. — Отговори ми на въпроса.

Вероятно някаква искрица от това, което тя каза, проблесна у него. Ако бе така, той я заличи. Отговори веднага от своята крепост:

— Изглеждам доста неотстъпчив, но имам известен житейски опит и знам как едно нещо води към друго. Съжалявам, но е по-добре сестра ти да спи в хотела. Трябва да се съобразявам, че имам деца, и с паметта на скъпата ми съпруга. Съжалявам, но се погрижи тя да напусне веднага къщата ми.

— Ти спомена мисис Уилкокс.

— Моля?

— Това рядко се случва. В отговор мога ли да спомена мисис Баст.

— Цял ден не си на себе си — каза Хенри и стана от мястото си с каменно лице.

Маргарет се втурна към него и сграбчи ръцете му. Беше преобразена.

— Престани — извика тя. — Ще трябва да ти покажа връзката, дори това да те убие, Хенри! Ти си имал любовница — аз ти простих. Моята сестра има любовник — ти я изхвърляш от къщата. Разбираш ли връзката? Глупав, лицемерен, жесток — о, долен мъж, който оскърбява съпругата си, когато е жива, а хленчи за паметта й, когато е починала. Мъж, който погубва една жена заради своето удоволствие и я прогонва, за да съсипва други мъже. И дава погрешни финансови съвети, а после заявява, че не носи отговорност. Всички тези мъже си ти. Не можеш да ги познаеш, защото не можеш да обединяваш. Получих достатъчно от твоята доброта, така както си е неоплевена от бурените. Достатъчно дълго те разглезвах. Цял живот са те глезили. Мисис Уилкокс те е глезила. Никой никога не ти е казвал какъв си объркан, престъпно объркан. Мъже като теб използуват разкаянието като прикритие, така че не се разкайвай. Само си кажи: „Това, което е направила Хелън, и аз съм го направил“.

— Двата случая са различни — заекна Хенри. Истинският му отговор не беше съвсем готов. Умът му все още бе в хаос и му бе необходимо още малко време.

— В какво отношение различни? Ти си изменил на мисис Уилкокс, а Хелън е изменила само на себе си. Ти си останал в обществото, Хелън не може. Ти само си се забавлявал, тя може да умре. И имаш наглостта да ми говориш за различия, Хенри.

О, колко безполезно бе това! Отговорът на Хенри дойде.

— Виждам, че се опитваш да ме изнудваш. Това едва ли е подходящо средство за една съпруга да го използува срещу мъжа си. Моето правило в живота винаги е било да не обръщам и най-малко внимание на заплахи и мога само да повторя това, което казах и преди: Не мога да дам на тебе и на сестра ти разрешение да спите в Хауардс Енд.

Маргарет отпусна ръце. Той влезе в къщата, като обърса първо едната, после другата ръка в носната си кърпа. Тя постоя малко, загледана в Шестте хълма, в гробовете на воини, в гръдта на пролетта. След това се изгуби в настъпващата вечер.

Глава XXXIX

Чарлс и Тиби се срещнаха на Дюси Стрийт, където последният бе отседнал. Срещата им бе кратка и абсурдна. Нямаха нищо общо помежду си, освен английския език и се опитаха с негова помощ да изразят онова, което никой от двамата не разбираше. Чарлс виждаше в Хелън семейния враг. Той бе избрал нея като най-опасна от Шлегелови и въпреки че бе ядосан, изгаряше от нетърпение да каже на жена си колко прав е бил. Веднага беше решил — момичето трябва да се махне, преди да ги е опозорило още повече. Ако изникнеше подходящ случай, можеше да я омъжат за някой негодник или вероятно за глупак. Но това беше само една отстъпка пред морала и не влизаше в основния му план. Честна и откровена бе неприязънта на Чарлс и миналото се разстилаше много ясно пред него; омразата е изкусен словослагател. През ума му минаха всички случки в похода на Шлегелови, като че бяха отделни глави в бележник; опитът да се компрометира брат му, завещанието на майка му, сватбата на баща му, нанасянето на мебелите, разопаковането им. Още не беше чул за молбата за пренощуването в Хауардс Енд; това трябваше да бъде техният най-сполучлив ход и подходящата възможност за него. Вече чувствуваше, че Хауардс Енд е целта и въпреки че не обичаше къщата, беше решил да я защищава.

Тиби, от друга страна, нямаше мнение. Стоеше над условностите; сестра му имаше право да върши това, което според нея е правилно. Не беше трудно да стои над условностите, след като не оставяше заложници сред тях; мъжете винаги могат да зачитат условностите по-малко от жените, а един ерген, който е финансово независим, изобщо няма нужда да се сблъсква с трудности. За разлика от Чарлс Тиби имаше достатъчно пари; неговите предшественици ги бяха спечелили за него и ако той скандализираше хората в една квартира, просто трябваше да се премести в друга. Това бе незаангажираност без състрадание — едно отношение толкова фатално, колкото и напрегнатостта; върху него можеше да бъде издигната една малка студена култура, но не и изкуство. Сестрите му бяха видели семейната опасност и никога не забравяха да понамаляват златните островчета, които ги бяха издигнали над морето. Тиби отдаваше всичко хубаво на самия себе си и затова презираше борещите се и тези под водата.

Оттук произлизаше и абсурдността на срещата; пропастта между тях бе както икономическа, така и духовна. Но няколко факта имаха стойност — Чарлс настояваше да ги получи с безочливост, на която студентът не можеше да се противопостави. На коя дата бе заминала Хелън за чужбина? При кого? (Чарлс силно желаеше да свърже скандала с Германия). После, променяйки тактиката, каза грубо:

— Съзнавате, предполагам, че вие трябва да защищавате сестра си?

— В какъв смисъл?

— Ако някой мъж се отнесе така към сестра ми, ще го надупча с куршуми, но може би на вас ви е безразлично.

— Съвсем не ми е безразлично — протестира Тиби.

— Тогава кого подозирате? Говорете открито, човече. Все трябва да подозирате някого.

— Никого. Не мисля, че е така. — Той неволно се изчерви. Беше се сетил за сцената в квартирата си в Оксфорд.

— Криете нещо — каза Чарлс. Така както протичаше разговорът, той щеше да се справи с него. — Когато я видяхте за последен път, спомена ли тя нечие име? Да или не? — изгърмя той и Тиби подскочи.

— Пред мен тя спомена едни приятели, семейство Баст…

— Кои са те?

— Хора… нейни приятели от сватбата на Иви.

— Не си спомням. Но… господи боже! Спомних си. Леля ми разказа за някаква измет. Беше ли погълната от тях, когато я видяхте? Мъж има ли? Тя говори ли за него? Или… погледнете ме… имали ли сте някакво вземане-даване с него?

Тиби не отговори. Без да иска, той не бе оправдал доверието на сестра си; не се интересуваше достатъчно от човешкия живот, за да разбере накъде ще доведат нещата. Изпитваше дълбоко уважение към честността и неговата дума, веднъж дадена, винаги досега бе спазвана. Той бе силно раздразнен — не само за злото, което бе причинил на Хелън, но и за пукнатината, която бе открил в собствената си същност.

— Разбирам, той ви е доверил всичко. Те са се срещнали във вашата квартира. О, какво семейство, какво семейство! Да пази бог бедния ми баща.

И Тиби се намери сам.

Глава XL

Ленард — в един вестникарски репортаж той щеше да фигурира надълго и нашироко, но тази вечер нямаше голямо значение. Стволът на дървото беше в сянка, тъй като луната все още бе скрита зад къщата. Но отгоре, вдясно, вляво по дългата ливада лунната светлина блестеше. За Хелън Ленард изглеждаше не човек, а някаква кауза. Може би това бе нейният начин да се влюбва — странен начин според Маргарет, чието страдание и чисто презрение към Хенри се бяха запечатали в съзнанието й заедно с неговия образ. Хелън забравяше хората. Те бяха обвивката, която покриваше нейните чувства. Тя можеше да съжалява или да пожертвува себе си, или да има интуиция, но беше ли проявила тя най-благородната любов, при която мъжът и жената, изгубвайки себе си в пола, желаят да изгубят пола в приятелството?

Маргарет си задаваше този въпрос, но не промълви и дума на обвинение. Това беше вечерта на Хелън. Достатъчно неприятности й предстояха в бъдеще — загубата на приятели и обществени облаги, страданието, върховното страдание на майчинството, което все още не е общо достояние. Засега нека луната да грее ярко и ветрецът на пролетта да подухва леко, чезнейки от вихъра на деня, и нека земята, която носи растеж, носи мир. Не дръзваше да обвинява Хелън дори в себе си. Не можеше да определи нейното прегрешение според някакъв морален кодекс; това беше или всичко, или нищо. Моралът може да ни поучи, че убийството е по-лошо от кражбата и да класифицира повечето грехове в един порядък, който всички трябва да приемат, но не можеше да класифицира Хелън. Колкото по-положителни са неговите преценки по този въпрос, толкова по-положителни можем да бъдем, че не моралът говори. Христос е бил уклончив, когато са го разпитвали. И онези, които не могат да обединяват, точно те бързат да хвърлят първия камък.

Това беше вечер на Хелън — извоювана на тази цена — и не трябваше да бъде помрачавана от скръбта на другите. За своята собствена трагедия Маргарет не пророни и дума.

— Човек отделя — каза бавно Хелън. — Аз отделих мистър Уилкокс от другите сили, които теглеха Ленард надолу. Затова бях изпълнена със състрадание и почти с мисли за отмъщение. Седмици наред обвинявах само мистър Уилкокс и тогава, когато дойдоха писмата ти…

— По-добре изобщо да не ги бях писала — въздъхна Маргарет. — Те изобщо не защитиха Хенри. Колко безнадеждно е да се внася ред в миналото, дори заради други!

— Не знаех, че е твоя идеята да изоставиш семейство Баст.

— Като гледам назад, сгрешила съм.

— Не, скъпа, като гледам назад, знам, че беше правилно. Правилно е да спасиш мъжа, когото обичаш. Сега не съм толкова във възторг от справедливостта. Но ние и двамата мислехме, че си писала под негова диктовка. Това ни се струваше последната брънка от неговото безсърдечие. Бях много нервна тогава, а мисис Баст беше на горния стаж. С нея не се видяхме, но говорихме дълго време с Ленард — без причина се отнасях хладно с него и това трябваше да ме предупреди, че съм в опасност. Така че когато пристигнаха бележките, аз пожелах да дойдем при теб за обяснение. Той каза, че може да отгатне какво ще бъде обяснението, а ти не трябваше да научиш. Принудих го да ми каже. Каза, че никой не трябва да знае; това е нещо, което засяга жена му. И до самия край бяхме мистър Баст и мис Шлегел. Смятах да му кажа, че трябва да бъде откровен с мен, когато видях очите му и разбрах, че мистър Уилкокс го е съсипал по два начина, не по един. Притеглих го към себе си. Накарах го да ми разкаже. И аз се почувствувах много самотна. Той няма никаква вина. Би продължил да ме боготвори. Не искам да го виждам никога повече, въпреки че това звучи ужасно. Исках да му дам пари и да приключим. О, Мег, колко малко знаем за тези неща!

Тя опря лице о дървото.

— И колко малко също се знае как се натрупват нещата. И в двата случая беше от самотата и нощта, и паниката след това. Дали Ленард не е последица от Пол?

За момент Маргарет замълча. Толкова беше уморена, че вниманието й всъщност се бе отклонило към зъбите — зъбите, които бяха забити в кората на дървото, за да лекуват. От мястото, където бе седнала, можеше да види как блестят. Опитваше се да ги преброи.

— Ленард е по-добра последица от лудостта — каза тя. — Страхувах се, че ти ще се противопоставяш на Пол, докато накрая преминеш границата.

— Аз наистина се противопоставях, докато открия бедния Ленард. Сега съм спокойна. Никога няма да харесвам твоя Хенри, скъпа Мег, нито дори ще говоря с добро сърце за него, но с цялата онази заслепяваща омраза е свършено. Никога повече не ще говоря с ярост срещу Уилкоксови. Разбирам как си се омъжила за него и сега ще бъдеш много щастлива.

Маргарет не отговори.

— Да — повтори Хелън, а гласът и стана по-нежен. — Най-сетне разбирам.

— С изключение на мисис Уилкокс, скъпа, никой друг не разбира нашите малки пориви.

— Защото в смъртта… съгласна съм.

— Не съвсем. Чувствувам, че ти, и аз, и Хенри сме само частици от съзнанието на тази жена. Тя знае всичко. Тя е всичко. Тя е къщата и дървото, което се подпира на нея. Хората имат своята смърт, както имат и свой живот, и дори ако няма нищо отвъд смъртта, ние ще се различаваме в нищото. Не мога да повярвам, че познание като нейното ще загине заедно с познание като моето. Тя познаваше действителността. Усещаше, че хората са влюбени, въпреки че не беше в същата стая. Не се съмнявам, че е знаела, когато Хенри я е измамил.

— Лека нощ, мисис Уилкокс — каза един глас.

— О, лека нощ, мис Ейвъри.

— Защо трябва мис Ейвъри да работи у нас? — измърмори Хелън.

— Защо наистина?

Мис Ейвъри прекоси моравата и се сля с живия плет, който я отделяше от фермата. Една стара пролука, която мистър Уилкокс бе затулил, се бе появила отново и нейната следа през росата следваше пътеката, която той бе покрил с чимове, когато бе облагородил градината и я бе направил удобна за игри.

— Това все още не е напълно наша къща — каза Хелън. — Когато мис Ейвъри се обади, почувствувах, че сме само две туристки.

— Ще бъдем такива навсякъде и завинаги.

— Но туристи с хубаво чувство.

— Но туристи, които се преструват, че всеки хотел е техен дом.

— Не мога да се преструвам дълго — каза Хелън. — Когато седиш под това дърво, забравяш, но аз знам, че утре ще видя как луната изгрява над Германия. Цялата твоя доброта не може да промени фактите в този случаи. Освен ако дойдеш с мен.

Маргарет се замисли за миг. През изминалата година тя толкова много се бе привързала към Англия, че да я напусне за нея бе истинска мъка. Но все пак какво я задържаше? Без съмнение Хенри щеше да й прости избухването и щеше да продължи да се кара и да обърква нещата до дълбока старост. Но какъв бе смисълът? Можеше и да изчезне от съзнанието му.

— Сериозно ли ме каниш, Хелън? Ще се разбирам ли с твоята Моника?

— Няма, но те каня сериозно.

— Е, стига планове засега. И повече никакви спомени.

Умълчаха се за малко. Това беше вечерта на Хелън.

Настоящето течеше покрай тях като поток. Дървото шумолеше. То е пораждало музика, преди те да се родят и щеше да продължи след тяхната смърт, но песента му бе песен на мига. Мигът бе отминал. Дървото отново зашумя. Сетивата им се изостряха и те като че ли долавяха живота. Животът отминаваше. Дървото отново зашумя.

— Сега спи — каза Маргарет.

Спокойствието на природата нахлуваше в нея. То няма връзка със спомена и съвсем малко с надеждата. А най-малко от всичко е заето с надеждите за следващите пет минути. Това е спокойствието на настоящето, което остава необяснимо. „Сега“ — идваше неговият шепот и още веднъж „сега“, когато минаха по алеята, и „сега“, когато лунните лъчи осветиха бащината им сабя. Качиха се на горния етаж, целунаха се и заспаха всред безкрайните повторения. Отначало къщата бе засенчила дървото, но когато луната се изкачи, те се отделиха и се очертаха ясно за няколко мига в полунощ. Маргарет се събуди и погледна в градината. Колко непонятно бе, че Ленард Баст трябваше да й извоюва тази нощ на спокойствие! И той ли беше част от съзнанието на мисис Уилкокс?

Глава XLI

Съвсем различно бе развитието на Ленард. Над месеците след Онитън, каквито и по-малки неприятности да му носеха, беше надвиснало разкаянието. Когато Хелън се върнеше назад, тя можеше да философствува или да гледа в бъдещето и да крои планове за детето си. Но бащата не виждаше нищо, освен своя грях. Седмици след това, в средата на други занимания, той внезапно извикваше: „Животно… животно такова… как можах…“ — и се разкъсваше на двама човека, които водеха диалози. Или пред очите му падаше кафяв дъжд, който заличаваше лицата и небето. Дори Джаки забеляза промяната у него. Най-ужасни бяха страданията му, когато се събудеше от сън. Понякога в началото бе щастлив, но постепенно в съзнанието му изплуваше бремето, което тежеше върху него и гнетеше мислите му, щом се пораздвижеха. Стрели пробождаха тялото му. Или го пронизваше меч. Сядаше на ръба на леглото, хващаше се за сърцето и стенеше: „О, какво трябва да направя, какво трябва да направя?“. Нищо не му носеше успокоение. Опитваше да се разграничи от греха си, но той изникваше в душата му.

Разкаянието не е от вечните истини. Древните гърци са били прави, като са го детронирали. Действията му са твърде своенравни, като че ериниите избират за наказание само някои хора и някои грехове. А от всички начини за прераждане разкаянието сигурно е най-унищожителният. Той изрязва здрава плът заедно с болната. Това е нож, който прониква далеч по-дълбоко от злото. Ленард премина през мъченията на разкаянието и излезе пречистен, но изтощен — един по-добър човек, който никога повече няма да губи власт над себе си, но едновременно с това по-дребен човек, който има по-малко да овладява. Нито пък чистотата означава спокойствие. Използуването на ножа може също да се превърне в навик, от който е толкова трудно да се освободи човек, колкото и от самата страст, и Ленард продължи да се събужда с вик от своите сънища.

Той изгради една ситуация, която бе доста далеч от истината. Никога не му мина през ума, че Хелън бе виновна. Забрави колко прочувствен бе техният разговор, очарованието, което му се предаваше от искреността, магията на Онитън, потънал в мрак, и на шепнещата река. Хелън обичаше абсолютното. Ленард бе погубен абсолютно и за нея той изглеждаше като някакъв избраник, отделен от света. Един истински мъж, който обича приключенията и красотата, който желае да живее прилично и да си плаща, каквото трябва, който би могъл да премине през живота по-славно, отколкото неумолимите сили, които го бяха сразили. Спомени от сватбата на Иви бяха изкривили представите й, скованите прислужници, купищата неизядена храна, шумоленето от дрехите на натруфените жени, автомобили, които процеждаха масло по чакъла, безсмислиците на един претенциозен оркестър. Тя бе опитала утайките на всичко това при своето пристигане — в тъмнината, след поражението, те я бяха опиянили. Тя и жертвата изглеждаха сами в един недействителен свят, и тя го обичаше абсолютно, може би в продължение на половин час.

На сутринта тя беше заминала. Бележката, която остави, нежна и истерична, а писана с намерение да бъде безкрайно мила, нарани ужасно нейния любим. Като че ли бе унищожил някакво произведение на изкуството, някаква картина от националната галерия, изтръгната от рамката си. Когато той си припомни способностите и общественото й положение, почувствува, че първият срещнат има право да го застреля. Страхуваше се от сервитьорката и носачите на гарата. Отначало се страхуваше от съпругата си, въпреки че по-късно щеше да се отнася към нея с непозната нежност и да си мисли: „Въпреки всичко сме еднакви“.

Пътуването до Шропшир нанесе тежък удар на Бастови. Хелън, в своето бягство, забрави да уреди сметката в хотела и взе със себе си билетите им за връщане; трябваше да заложат гривната на Джаки, за да се приберат, а съкрушителният удар дойде няколко дена по-късно. Наистина Хелън му предложи пет хиляди лири, но такава сума не означаваше нищо за него. Не можеше да разбере, че момичето отчаяно се защищава и се опитва да спаси поне нещо от бедата дори и това да бяха само пет хиляди лири. Но трябваше някак да се живее. Обърна се към семейството си и се унижи до степен на професионален просяк. Не му оставаше нищо друго.

— Писмо от Ленард — помисли си Бланш, сестра му, — след толкова време. — Скри го, за да не го види съпругът й, и когато той отиде на работа, го прочете с известно вълнение и изпрати на блудния син малко пари от предвидените за нейните дрехи.

— Писмо от Ленард — каза другата сестра Лора няколко дни по-късно. Показа го на съпруга си. Той написа жесток, безочлив отговор, но изпрати повече от Бланш, затова Ленард скоро му писа отново.

А през зимата системата се усъвършенствува. Ленард разбра, че няма да умрат от глад, защото това щеше да бъде твърде неприятно за неговите роднини. Обществото е основано на семейството и умният нехранимайко може да използува това безкрайно. Без благородни мисли и от двете страни, лири пътуваха ли, пътуваха. Дарителите не обичаха Ленард, а той все повече ги намразваше. Когато Лора порица неморалния му брак, той горчиво си помисли: „Тя има нещо против това! Какво би казала, ако знаеше истината?“. Когато съпругът на Бланш му предложи работа, той намери някакъв претекст да откаже. Той желаеше страстно работа в Онитън, но прекалените тревоги го бяха съсипали и той се включваше вече към безработните без шанс. Когато брат му, псалтът, не отговори на едно писмо, той му писа отново, че двамата с Джаки ще отидат пеш до неговото село. Нямаше намерение да го изнудва по този начин. Въпреки това брат му изпрати пощенски запис и това стана част от системата. Така мина за него зимата и пролетта.

Имаше две светли точки в ужаса. Той никога не объркваше миналото. Остана жив, а блажени са онези, които живеят, макар и само, за да усещат чувство за вина.

Успокоението в хаоса, с което повечето мъже скриват и размесват своите грешки, никога не се чу от устните на Ленард…

„И всеки ден с глътката забвение,

аз ощетявам своята душа.“[1]

Това е безжалостна мисъл и суров мъж я е написал, но тя лежи в основата на всеки характер.

А другата светла точка бе нежността му към Джаки. Сега той я съжаляваше с благородство, а не с презрителното съжаление на мъж, който остава верен на една жена въпреки всичко. Опита се да бъде по-малко раздразнителен. Питаше се какво желае гладният й поглед — нещо, което нито тя можеше да изрази, нито той или някой друг мъж да й даде. Щеше ли да получи тя някога справедливостта, която е милост — справедливостта за нежеланите и пренебрегнатите, която светът е прекалено зает, за да дарява? Тя обичаше цветята, бе щедра с парите и не бе отмъстителна. Ако му беше родила дете, може би щеше да я обича. Неженен, Ленард никога не би просил; би мъждукал и умрял. Но животът в своята цялост е объркан. Трябваше да се грижи за Джаки и тръгна по нанадолнището, за да може да има тя няколко нови пера и храна, която да я задоволява.

Един ден зърна Маргарет и брат й. Той беше в „Сейнт Пол“. Влязъл бе в катедралата отчасти да се скрие от дъжда, отчасти да види една картина, в която бе намерил поучение някога. Но светлината бе слаба, картината бе сложена на неподходящо място, а времето и разумът сега бяха част от него. Единствена смъртта все още го очароваше, със своя скут, обсипан с макове, където всички ще заспят. Хвърли един поглед и се понесе към някакъв стол. Тогава в главния кораб на църквата видя мис Шлегел и брат й. Стояха на пътеката и лицата им бяха много мрачни. Той беше съвсем сигурен, че имаха неприятности заради сестра си.

Веднъж навън — а той веднага избяга — изпита желание да ги беше заговорил. Какво представляваше животът му? Какво представляваха няколко гневни думи или дори затвор? Той бе сторил зло — в това беше истинският ужас. Каквото и да знаеха те, той щеше да им разкаже всичко, което знаеше. Влезе отново в „Сейнт Пол“. Но те си бяха тръгнали в негово отсъствие и бяха отишли да изложат своите затруднения пред мистър Уилкокс и Чарлс.

Видът на Маргарет тласна разкаянието му в нова насока. Изпитваше желание да се изповяда и въпреки че това желание е свидетелство за слаб характер, който е на прага да изгуби същността на човешките отношения, то не прие позорна форма. Не допускаше, че изповедта ще му донесе щастие. По-скоро жадуваше де излезе от заплетеното положение. Същото е и с желанието за самоубийство. Поривите са сродни, а самоубийството като престъпление се корени по-скоро в пренебрежението към чувствата на онези, които оставяме след себе си. Изповедта не наранява никого — тя не подлежи на критика от тази гледна точка — и въпреки че в това няма нищо от английския характер и се отхвърля от нашата англиканска църква, Ленард имаше право да се реши на това. Още повече че той имаше доверие в Маргарет. Сега той търсеше нейната твърдост. Нейната студена интелектуална природа щеше да бъде справедлива, макар и жестока. Щеше да направи каквото и да му кажеше тя, дори ако трябваше да се срещне с Хелън. Това бе най-голямото наказание, което тя би могла да наложи. А може би щеше да му каже как е Хелън. Това бе най-голямата награда.

Той не знаеше нищо за Маргарет, нито дори дали се е омъжила за мистър Уилкокс, и за да я открие, му трябваха няколко дена. Тази вечер той се влачеше в дъжда към „Уикъм Плейс“, където сега изникваха нови жилищни домове. Той ли беше причина за тяхното заминаване? Дали бяха изгонени от обществото заради него? Оттам в градската библиотека, но не можа да намери необходимото име „Шлегел“ в указателя. Сутринта продължи търсенето. Повъртя се насам-натам около кантората на мистър Уилкокс по обед и когато чиновниците заизлизаха, попита:

— Извинете, сър, вашият шеф женен ли е?

Повечето го гледаха втренчено, а някой каза:

— Теб какво те засяга това?

Но един, който все още не бе придобил сдържаност, му каза онова, което желаеше. Ленард не успя да научи домашния адрес. От това произлязоха нови трудности с указатели и подземни железници. Дюси Стрийт бе открита чак в понеделник, деня, в който Маргарет и нейният съпруг заминаха на лов в Хауардс Енд.

Отиде там в четири часа. Времето се бе променило и слънцето грееше весело покритите с орнаменти стълби — бял и червен мрамор на триъгълници. Ленард сведе поглед към тях, след като позвъни. Не му беше добре; струваше му се, че вътре в него се отваряха и затваряха врати. И преди това той бе принуден да спи седнал в леглото си, облегнат на стената. Когато дойде прислужницата, не можеше да види лицето й; кафявият дъжд внезапно бе завалял.

— Тук ли живее мисис Уилкокс? — запита той.

— Не е в къщи — бе отговорът.

— Кога ще се върне?

— Ще попитам — каза прислужницата.

Маргарет бе наредила да не бъде връщан никой, който спомене името й. Слагайки веригата на вратата — защото външният вид на Ленард го налагаше — тя отиде до пушалнята, която се заемаше от Тиби. Тиби бе заспал. Беше обядвал добре. Чарлс Уилкокс все още не му се бе обадил и смущаващият разговор не беше все още проведен. Каза сънливо: „Не знам. Хилтън. Хауардс Енд. Кой е?“.

— Ще попитам, сър.

— Остави, няма значение.

— Отишли са с автомобила в Хауардс Енд — каза прислужницата на Ленард.

Той благодари и я попита къде се намира това място.

— Вие като че ли искате много да знаете — забеляза тя. Но Маргарет й бе забранила да говори с недомлъвки. Каза му, обратно на това, което диктуваше логиката й, че Хауардс Енд е в Хартфордшир.

— Това село ли е, моля?

— Село! Това е домът на мистър Уилкокс, или по-скоро един от тях. Мисис Уилкокс държи там мебелите си. Селото е Хилтън.

— Добре. А кога ще се върнат?

— Мистър Шлегел не знае. Не можем да знаем всичко, нали? — Тя тръшна вратата и хукна към телефона, който бясно звънеше. Той изкара още една мъчителна нощ. Признанието ставаше по-трудно. Легна си колкото може по-рано. Наблюдаваше как една осветена от лунните лъчи ивица се движи по пода на жилището им и както понякога се случва, когато умът е претоварен, останалата част от стаята потъна в съня му, но за ивицата лунна светлина той бодърствуваше. Ужасно! После започна един от онези разкъсващи диалози. Една част от него казваше: „Защо ужасно? Това е обикновена лунна светлина“. „Но тя се движи.“ „И луната се движи.“ „Но това е един свит юмрук.“ „Защо не?“ „Но той ще ме настигне.“ „Нека.“ И като че ли набрала инерция, ивицата се плъзна към одеялото му. След това се появи една синкава змия; после още една, подобна на нея. „Има ли живот на луната?“ „Разбира се.“ „Но аз мислех, че никой не живее там.“ „Не живеят Времето, Смъртта, Възмездието и по-малките змии.“ „По-малките змии!“ — каза Ленард възмутено и на глас. — „Що за идея!“ С върховно усилие на волята той се събуди и за останалата част от стаята. Джаки, леглото, храната им, дрехите им на стола, постепенно навлязоха в съзнанието му и ужасът изчезна навън, като кръг, който се разширява върху водата.

— Джаки, излизам за малко.

Тя дишаше равномерно. Ивицата светлина се измести от раираното одеяло и започна да се плъзга по шала, който завиваше краката й. Защо се страхуваше? Отиде до прозореца и видя, че луната се спуска по ясното небе. Видя нейните вулкани и ясните простори, които някое приятно заблуждение бе назовало морета. Те избледняха, защото слънцето, което ги осветяваше, идваше да огрее земята. Морето на тишината, Морето на спокойствието, Океанът на лунните бури се сляха в една блестяща капка, която щеше да се влее във вечната зора. А той се страхуваше от луната!

Облече се сред надпреварващите се светлини и провери внимателно парите си. Отново бяха много намалели, но имаше достатъчно за отиване и връщане до Хилтън. Когато те издрънчаха, Джаки отвори очи.

— Здравей, Лен! Какво има, Лен?

— Здравей, Джаки! Ще се видим по-късно. — Тя се обърна и заспа.

Къщата не беше заключена, тъй като хазаинът работеше в Ковънт Гардън. Ленард излезе навън и се отправи към гарата. Влакът, въпреки че тръгваше едва след час, бе вече накрая на перона и той легна вътре и заспа. При първия тласък той се събуди на дневна светлина; бяха преминали входа на „Кингс Крос“ и се намираха под синьото небе. Следваха тунели и след всеки един небето ставаше все по-синьо, а от крайбрежния булевард той за първи път зърна и слънцето. То изскочи иззад пушеците от изток — едно колело, което вървеше заедно със залязващата луна — и засега изглеждаше като слуга на синьото небе, а не негов господар. Той отново задряма. След Тюин Уотър вече бе ден. Отляво падаше сянката на кея и неговите сводове; отдясно Ленард гледаше Тюин Удс и църквата с потвърждението на дива легенда за безсмъртието. Шест горски дървета — това е истина — бяха израснали от един гроб до църквата в Тюин. Мъртвата в този гроб — така гласи легендата — била атеистка и заявила, че ако има бог, шест горски дървета ще пораснат на гроба й. Такива неща из Хартфордшир; а по-нататък в полето беше къщата на един отшелник, мисис Уилкокс го бе познавала, който се бил затворил там, пишел пророчества и раздал всичко, което имал, на бедните. А разпръснати тук-там бяха вилите на бизнесмените, които имаха сериозен поглед върху живота, макар и с полузатворени очи. Над всичко това се изливаше слънчевата светлина, за всичко и всички пееха птичките, за всички жълтееше игликата и синееше великденчето, и природата, както и да я разбираха, издигаше своя глас и казваше: „Сега“. Тя все още не бе освободила Ленард и с приближаването на влака към Хилтън ножът се забиваше по-дълбоко в сърцето му. Но разкаянието бе станало красиво.

Хилтън спеше или най-много, закусваше. Ленард забеляза контраста, когато излезе от него и тръгна през полето. Тук хората бяха станали призори. Времето за тях се определяше не от някоя лондонска кантора, а от реколтата и движението на слънцето. Само сантименталният човек можеше да провъзгласи, че те са хора от най-чист вид. Но те се придържаха о живота на дневната светлина. Те са надеждата на Англия. Несръчно носят те факела на слънцето напред, докато настане време, когато нацията реши да го поеме. Наполовина дървеняци, наполовина самодоволни възпитаници на общинските основни училища, у тях все още може да се прояви една по-благородна раса и да се родят йомени[2].

При кариерата за варовик го задмина един автомобил. В него бе другият тип, към когото природата е благосклонна — имперският. В добро здраве, винаги в движение, той се надява да наследи земята. Размножава се толкова бързо, колкото и йоменът, също така нормално и сигурно; силно е изкушението да го провъзгласим за суперйомен, който разнася добродетелта на своята страна отвъд морето. Но империалистът не е това, което той мисли или изглежда, че е. Той е разрушител. Той подготвя пътя за космополитизма и въпреки че амбициите му може да се осъществят, земята, която ще наследи, ще бъде сива.

Погълнат от мисълта за собствения си грях, Ленард бе обзет там от убеждението за естествената доброта във всичко останало. Това не беше оптимизмът, на който бе възпитаван в училище. Отново и отново трябваше да бият барабаните, злите духове да вилнеят над всемира, преди радостта да бъде пречистена от повърхностното. Това бе твърде парадоксално и произлизаше от скръбта му. Смъртта разрушава човека, но мисълта за смъртта го спасява — това е най-доброто обобщение, което досега е правено. Нищетата и трагедията могат да призоват всичко велико у нас и да подкрепят крилете на любовта. Могат да призоват; но не е сигурно, че ще го направят, защото те не са слуги на любовта. Но могат да призовават и съзнанието за тази чудна истина го успокои.

Когато наближи къщата, всички мисли изчезнаха. Противоречиви представи се рояха в главата му. Беше ужасен, но щастлив, засрамен, но не бе извършил грях. Знаеше и признанието. „Мисис Уилкокс, сгреших“, но слънчевият изгрев го бе лишил от смисъл и той се чувствуваше като при някакво изключително приключение.

Той влезе в една градина, подпря се на някакъв автомобил, който бе вътре, намери една отворена врата и влезе в една къща. Да, това щеше да бъде много просто. От една стая вляво чу гласове, сред които беше и гласът на Маргарет. Неговото име бе изречено на висок глас и един мъж, когото той никога не бе виждал, каза:

— О, той там ли е? Не съм изненадан. Сега ще го пребия от бой.

— Мисис Уилкокс — каза Ленард, — аз сгреших. Мъжът го хвана за яката и извика: „Дайте бастун“. Жените пищяха. Нещо много блестящо се спусна върху него. Заболя го, но не там, където попадна ударът, а в сърцето. Отгоре му се изсипаха книги като дъжд. Всичко изгуби смисъл.

— Донесете вода — нареди Чарлс, който през цялото време бе останал много спокоен. — Преструва се. Използувах само плоската страна, разбира се. Хайде, изнесете го на въздух.

Като мислеше, че той разбира от тези неща, Маргарет го послуша. Сложиха Ленард, който бе мъртъв, на алеята, Хелън го поля с вода.

— Стига толкова — каза Чарлс.

— Да, убийството стига — каза мис Ейвъри, излизайки от къщата със сабята.

[1] Из „Съвременната любов“ на Джордж Мередит (1828–1909). — Б.пр. ↑

[2] Дребни земевладелци в Англия. — Б.пр. ↑

Глава XLII

След като Чарлс излезе от Дюси Стрийт, той взе първия влак за дома, но нямаше представа докъде са стигнали нещата чак до късно вечерта. Тогава баща му, който бе вечерял сам, изпрати да го повикат и с много сериозен глас попита за Маргарет.

— Не знам къде е, татко — каза Чарлс. — Доли забави вечерята почти цял час заради нея.

— Кажи ми, когато се върне.

Мина още един час. Прислугата си легна и Чарлс отново отиде при баща си, за да получи по-нататъшни нареждания. Мисис Уилкокс все още не се бе върнала.

— Няма да си лягам и ще я чакам колкото искате, но тя едва ли ще се върне. Не е ли отседнала със сестра си в хотела?

— Може би — каза замислено мистър Уилкокс, — може би.

— Мога ли да ви помогна с нещо, сър?

— Не тази вечер, момчето ми.

Мистър Уилкокс обичаше да се обръщат към него със „сър“. Повдигна очи и погледът му изразяваше по-открито нежност към сина му, отколкото обикновено си позволяваше. Видя Чарлс едновременно като малко момче и силен мъж. Въпреки че съпругата му се бе оказала непостоянна, оставаха му децата.

След полунощ той почука на вратата на Чарлс.

— Не мога да заспя — каза той. — По-добре беше да поговоря с теб и да свърша с това.

Оплакаха се от горещината. Чарлс го заведе в градината и двамата се разхождаха напред-назад по халати. Чарлс се умълча, докато слушаше историята; от самото начало бе знаел, че Маргарет не е по-добра от сестра си.

— Тя ще се почувствува по-иначе сутринта — каза мистър Уилкокс, който, разбира се, не бе споменал нищо за мисис Баст. — Но не мога да допусна такова нещо да продължи, без да се споменава и дума. В действителност аз вътрешно съм убеден, че е със сестра си в Хауардс Енд. Къщата е моя — Чарлс, тя ще бъде твоя — и когато кажа, че никой не трябва да живее там, това означава, че никой не трябва да живее там. Няма да го допусна. — Той погледна сърдито луната. — Според мен този въпрос е свързан с нещо много по-голямо, с правото на собственост като такова.

— Без съмнение — каза Чарлс.

Мистър Уилкокс хвана сина си под ръка, но колкото повече му говореше, някак все по-малко го харесваше.

— Не искам да си мислиш, че жена ми и аз сме имали нещо от рода на скандал. Тя бе само крайно възбудена, а и кой на нейно място не би бил? Ще направя, каквото мога за Хелън, но при условие, че веднага напуснат къщата. Разбираш ли? Това е sine qua non[1].

— При това положение мога ли да отида там с автомобила утре в осем?

— Осем или по-рано. Кажи, че действуваш като мой представител и разбира се, не употребявай насилие, Чарлс.

Когато Чарлс се върна на сутринта, оставяйки Ленард мъртъв на алеята, не му се струваше, че е използувал насилие. Смъртта се дължеше на сърдечно заболяване. И мащехата му бе казала така, а дори мис Ейвъри бе признала, че е използувал плоската страна на сабята. Като минаваше през селото, той уведоми полицията, където му благодариха и казаха, че трябва да се направи следствие. Баща му беше в градината, закрил очите си от слънцето.

— Беше направо ужасно — каза мрачно Чарлс. — Те бяха там, а и оня човек беше с тях.

— Какъв… какъв човек?

— Казвах ти снощи. Името му е Баст.

— Господи! Възможно ли е? — възкликна мистър Уилкокс. — В къщата на майка ти! Чарлс, в къщата на майка ти!

— Знам, татко. Това почувствувах и аз. Всъщност няма защо да се безпокоите за него. Той беше в последната фаза на някакво сърдечно заболяване и точно преди да му покажа какво мисля за него, той умря. Сега полицията се занимава с това.

Мистър Уилкокс слушаше внимателно.

— Отидох там… о, не може да е било след седем и половина. Оная жена, Ейвъри, им палеше камината. Все още не бяха слезли. Почаках в гостната. Всички бяхме въздържано учтиви и спокойни, въпреки че аз имах своите подозрения. Предадох им вашите думи и мисис Уилкокс каза „О, да, разбирам, да.“ Знаете как се изразява.

— Нищо друго?

— Обещах да ви предам, че заминава за Германия със сестра си тази вечер и „с много любов“. Имахме време само за това.

Мистър Уилкокс изглеждаше облекчен.

— Защото тогава изглежда, на оня човек му е дотегнало да се крие и внезапно мисис Уилкокс извика името му. Сетих се и отидох да го хвана във вестибюла. Правилно ли съм постъпил, татко? Мисля, че нещата отиваха доста далеч.

— Дали е правилно, скъпото ми момче? Не знам. Но ти не би бил мой син, ако не беше постъпил така. След това той… хм… свлече ли се, както каза? — Той се сви при самата дума.

— Хвана се за библиотеката, която падна върху него. След това просто оставих сабята и го занесох в градината. Всички мислехме, че се преструва. Той обаче е умрял веднага. Отвратителна работа!

— Сабя? — извика баща му, с тревога в гласа. — Каква сабя? Чия сабя?

— Тяхната сабя.

— А ти какво правеше с нея?

— Е, не разбирате ли, татко, трябваше да сграбя първото нещо, което ми попадна под ръка. Нямах камшик за езда или бастун. Ударих го веднъж или два пъти през раменете с плоската страна на старата им немска сабя.

— А след това?

— Той събори библиотеката, както ви казах, и падна — каза Чарлс и се засмя. Не беше лесно да се изпълняват поръчки на баща му, тъй като той никога не бе напълно доволен.

— Но истинската причина беше сърдечното заболяване? В това сигурен ли си?

— Това беше, или пък удар. По време на следствието ще има да слушаме за такива отвратителни неща.

Отидоха да закусват. Чарлс имаше ужасно главоболие, което се дължеше на шофиране преди закуска. Също бе загрижен за бъдещето, като разсъждаваше, че полицията трябва да задържи Хелън и Маргарет за следствието и да се разкрие цялата история. Видя и себе си принуден да напусне Хилтън. Човек не може да си позволи да живее там, където е имало скандал — не беше честно спрямо съпругата му. Утешението му бе, че очите на баща му бяха отворени най-накрая. Щеше да настъпи ужасна катастрофа и вероятно раздяла с Маргарет — след това всички щяха да започнат отначало, по-скоро всичко щеше да бъде като по времето на майка му.

— Смятам да отида до полицията — каза баща му, когато закуската свърши.

— За какво? — извика Доли, на която все още не бе „казано“.

— Много добре, сър. Кой автомобил ще вземете?

— Смятам да се поразходя.

— Повече от половин миля е — каза Чарлс, излизайки в градината. — Слънцето пече много силно за април. Защо да не ви взема и след това да отидем евентуално на една малка разходка до Тюин?

— Държиш се като че ли не знам какво искам — каза раздразнено мистър Уилкокс. Чарлс стисна устни. — Вие, младите, само това знаете — да се качите в автомобила. Казвам ти, че искам да се разходя; много обичам да ходя пеша.

— О, добре; аз съм в къщи, ако ви потрябвам за нещо. Мислех да не ходя в кантората днес, ако желаете така.

— Да, разбира се, момчето ми — каза мистър Уилкокс и сложи ръка на ръкава му.

Чарлс не хареса това; тревожеше се за баща си, който не изглеждаше на себе си тази сутрин. Имаше някаква раздразнителност у него — като у жена. Дали защото остаряваше? На Уилкоксови не им липсваше привързаност; те я притежаваха в изобилие, но не знаеха как да я използуват. Това бе изоставена дарба, и въпреки че Чарлс бе добросърдечен човек, от него се излъчваше много малко радост. Докато наблюдаваше баща си да се тътри по пътя, той изпитваше смътно съжаление — едно желание (въпреки че той не го изрази така) да е бил научен като малък да казва „аз“. Искаше да компенсира за измяната на Маргарет, но знаеше, че до вчера баща му бе много щастлив с нея. Как го бе направила? Чрез някаква непочтена хитрост без съмнение — но как?

Мистър Уилкокс се появи отново в единайсет часа и изглеждаше много изморен. Утре щеше да има оглед на трупа на Ленард и от полицията държаха синът му да присъствува.

— Очаквах го — каза Чарлс. — Естествено ще бъда най-важният свидетел там.

[1] Безусловно (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XLIII

След вълнението и ужаса, които бяха започнали с боледуването на леля Джули и които не завършиха дори със смъртта на Ленард, на Маргарет й се струваше невъзможно някога да настъпи отново здрав и спокоен живот. Събитията следваха един логичен и въпреки това безсмислен ход. Хората губеха своята човешка природа и приемаха ценностите произволно като в колода карти. Беше естествено Хенри да направи това и да накара Хелън да направи онова, а след това да сметне, че тя е постъпила неправилно, като го е направила; естествено, но нереално. В този хаос от причини и следствия, че Ленард ще иска да знае как е Хелън и да дойде, а Чарлс да бъде разгневен, че е дошъл — естествено, но нереално. В този хаос от причини и следствия какво бе станало с тяхната истинска природа? Ето Ленард лежеше мъртъв в градината, по естествени причини; въпреки това животът бе една дълбока, дълбока река, а смъртта — синьо небе; животът бе къща, смъртта — стиска сено, цвете, кула, животът и смъртта бяха във всяко нещо и във всичко, като се изключи това подредено безумие, където попът взема дамата, а асото — попа. О, не, съществуваше красота и приключение зад всичко това, за които човекът в краката й бе копнял; съществуваше надежда на тоя свят; съществуваха по-истински отношения отвъд границите, които ни спъват сега. Както затворникът вдига поглед и вижда звездите да зоват, така и тя, през вълнението и ужасна на онези дни, прозря нещичко от върховните сили.

А Хелън, онемяла от ужас, опитваща се да запази хладнокръвие заради детето си, и мис Ейвъри, спокойна, но шепнейки съчувствено: „Никой не каза на момчето, че ще има дете“ — те също й напомняха, че ужасът не е край. Тя не знаеше към каква крайна хармония се стремим, но й се струваше, че е много вероятно едно дете да се роди на този свят и пред него да бъдат всички възможности за красотата и приключенията, които светът предлага. Тя се разхождаше из обляната в слънчева светлина градина, като береше нарциси и бели и с тъмночервени очи. Нямаше какво друго да се прави, времето за телеграми и гняв бе минало и й се струваше най-мъдро ръцете на Ленард да бъдат скръстени на гърдите му и да бъде затрупан с цветя. Това беше бащата, нека спрем до тук.

Нека нищетата се превърне в трагедия, чиито очи са звездите, а ръцете държат залеза и зората.

И дори потокът от длъжностни лица, дори връщането на лекаря, груб и проницателен, не можа да подкопае вярата й във вечността на красотата. Науката обяснява хората, но не може да ги разбере. След дълги векове сред костите и мускулите, тя може би напредваше в опознаването на нервите, но това никога нямаше да доведе до разбиране. Човек можеше да отвори сърцето си пред мистър Мансбридж и колегите му, без да им открие тайните си, защото те искаха всичко черно на бяло, а точно черно на бяло бе онова, с което щяха да си останат.

Разпитваха я подробно за Чарлс. Тя изобщо не подозираше защо. Смъртта бе настъпила и лекарят установи, че се дължи на сърдечно заболяване. Поискаха да видят сабята на баща й. Тя обясни, че гневът на Чарлс е бил естествен, но неправилен. Последваха отвратителни въпроси за Ленард, и на всички тя отговори твърдо. После отново се върнаха на Чарлс.

— Няма съмнение, че мистър Уилкокс може да е станал причина за смъртта — каза тя, — но ако не беше това, щеше да бъде нещо друго, както сами знаете. — Накрая те й благодариха и взеха сабята и трупа в Хилтън. Тя започна да събира книгите от пода.

Хелън бе отишла във фермата. Това беше най-подходящото място за нея, тъй като трябваше да изчака следствието. Като че ли нещата не бяха достатъчно жестоки, та и Мадж и съпругът й бяха причинили още неприятности: не разбираха защо трябва те да приемат измета от Хауардс Енд. И, разбира се, бяха прави. Целият свят се оказваше прав и щедро си отмъщаваше за всяка смела дума против условностите. „Нищо друго няма значение — казваха Шлегелови в миналото, — освен самоуважението и уважението на приятелите.“ Когато настъпи времето, други неща започнаха да играят решителна роля. Все пак Мадж бе отстъпила и на Хелън й бе осигурено спокойствие за един ден и една нощ, а утре щеше да се върне в Германия.

Колкото до себе си, тя бе решила също да замине. От Хенри не дойде никакво известие; може би очакваше тя да се извини. Сега, когато имаше време да премисли собствената си трагедия, тя не се разкайваше. Нито му прости за неговото държание, нито желаеше да му прости. Това, което му каза, й се струваше съвършено. Не би променила нито дума. То трябваше да бъде изречено веднъж в живота, за да оправи неуравновесеността на света. Беше изречено не само към нейния съпруг, но и към хиляди мъже като него — протест срещу вътрешната тъма около висшите постове, която настъпва с търговския век. Въпреки че той щеше да изгради своя живот без нейния, тя не можеше да се извини. Той бе отказал да обединява в най-ясната дилема, поставена някога пред един мъж, и тяхната любов трябваше да понесе последствията.

Не, нямаше какво повече да се прави. Те се бяха опитали да не прекрачват пропастта, но може би падането бе неизбежно. А мисълта, че бъдещето сигурно е неизбежно, я успокояваше; причина и следствие несъмнено щяха да вървят, спорейки, напред към някаква цел, но тя не можеше да си представи накъде. В такива мигове душата се отдръпва навътре, носи се върху гръдта на едно по-дълбоко течение, общува с мъртвите и вижда, че величието на света не чезне, а се отличава по естество от това, което е предполагала. Тя променя фокуса си, докато обикновените неща се замъглят. У Маргарет тази склонност се бе развивала цяла зима. Смъртта на Ленард я доведе до целта. Уви! Хенри трябваше да изчезне, щом като действителността изплуваше и само любовта й към него трябваше да остане чиста, а неговият образ се врязваше в нея като камеите, които ние спасяваме от нашите сънища.

Със сигурно око тя проследи бъдещето му. Скоро щеше да представи отново на света един здрав разум, и нито той, нито хората щяха да се интересуват дали сърцевината му не е прогнила. Щеше да стане богат, приятен старец, понякога малко сантиментален към жените, но щеше да си пийва по чашка с всекиго. Хванал се здраво за властта, той щеше да държи Чарлс и останалите зависими, и с неохота щеше да се оттегли от бизнеса, а на преклонна възраст щеше да се укроти — въпреки че тя не можеше да си го представи. В нейните очи Хенри винаги щеше да остане човек, които действува и подтиква другите да действуват до края на живота си. Но някога сигурно щеше да се умори от активността си и ще се укроти. А после? Неизбежната дума. Избавлението на душата към предопределените й небеса.

Щяха ли да се срещнат там? За себе си Маргарет вярваше в безсмъртието. Едно вечно бъдеще винаги й се бе струвало естествено. И Хенри вярваше в него за себе си. Въпреки това щяха ли отново да се срещнат? Няма ли безкрайно много кръгове на оня свят, както гласи теорията, който той бе критикувал? А неговият кръг, независимо по-високо или по-ниско, възможно ли бе да бъде същия като нейния?

Докато размишляваше така мрачно, той я повика при себе си. Беше изпратил Крейн с автомобила. Другите прислужници отминаваха като водата в реката, но шофьорът оставаше, макар и нагъл и нелоялен. Маргарет не обичаше Крейн и той знаеше това.

— Ключовете ли желае мистър Уилкокс? — попита тя.

— Не ми каза нищо, мадам.

— Не ми ли носиш бележка?

— Не ми каза нищо, мадам.

След като се замисли за миг, тя заключи Хауардс Енд. Жалко бе да види, че се заражда топлина, която завинаги щеше да бъде прекъсната. Събра огъня, който пламтеше в кухнята и разстели въглените на покрития с чакъл двор. Затвори прозорците и дръпна завесите. Сега Хенри вероятно щеше да продаде къщата.

Беше решила да не го щади, защото нищо ново не се бе случило, що се отнасяше до тях. Настроението й изобщо не се бе променило от вчера вечерта. Той стоеше малко пред вратата на Чарлс и направи знак на автомобила да спре. Когато жена му слезе, той каза дрезгаво:

— Предпочитам да обсъдим нещата с теб навън.

— Ще бъде по-удобно на пътя — каза Маргарет. — Предадоха ли ти моите думи?

— За какво?

— Заминавам за Германия със сестра си. Трябва да ти кажа сега, че ще остана там постоянно. Нашият разговор миналата нощ бе много по-важен, отколкото предполагаш. Не мога да ти простя и те напускам.

— Страшно съм уморен — каза Хенри с наскърбен глас. — Цяла сутрин съм вървял пеша и искам да седна.

— Разбира се, ако си съгласен да седнеш на тревата.

От двете страни на главното северно шосе би трябвало да има безкрайни поля. Подобните на Хенри бяха откраднали повечето от тях. Тя мина от другата страна до онова свободно местенце, където започваха Шестте хълма. Седнаха на отдалечения край, така че Чарлс и Доли да не ги виждат.

— Ето ти ключовете — каза Маргарет. Тя ги подхвърли към него. Те паднаха на огрения от слънцето склон, покрит с трева, но той не ги вдигна.

— Имам нещо да ти кажа — каза тихо той.

Тя познаваше неговата външна кротост, това признание, че е прибързал, което бе предназначено единствено, за да усили възхищението и от мъжествеността.

— Не искам да слушам — отговори тя. — Сестра ми е зле. Животът ми за в бъдеще ще бъде с нея. Трябва да успеем да изградим нещо, тя и аз, и нейното дете.

— Къде отивате?

— В Мюнхен. Тръгваме веднага след следствието, ако тя не е много зле.

— След следствието?

— Да.

— Не разбираш ли какво ще бъде заключението?

— Знам, сърдечно заболяване.

— Не, скъпа моя, непредумишлено убийство.

Маргарет прекара пръсти през тревата. Хълмът под нея се раздвижи, като че ли бе жив.

— Непредумишлено убийство — повтори мистър Уилкокс. — Чарлс може да влезе в затвора. Не се решавам да му кажа. Не знам какво да направя… какво да направя. Аз съм сломен… с мене е свършено.

Никаква внезапна топлина не я заля. Тя не осъзнаваше, че да го сломи бе последната й надежда. Не прегърна страдащия. Но през целия този ден и на следващия един нов живот започна да се заражда. Заключението от следствието бе обявено. Чарлс бе предаден на съда. Да бъде наказан, бе против всякакъв разум, но законът, бидейки създаден по негов собствен образ и подобие, го осъди на три години затвор. И тогава крепостта на Хенри се предаде. Той можеше да понесе само жена си, дотътри се при Маргарет след всичко и я помоли да направи каквото може за него. Тя направи онова, което изглеждаше най-лесно — заведе го да се възстанови в Хауардс Енд.

Глава XLIV

Бащата на Том косеше голямата ливада. Преминаваше отново и отново всред съскащи остриета и сладък дъх на трева, и стесняваше все повече кръговете, които ограждаха свещения център на полето. Том разговаряше с Хелън.

— Нямам представа — отговори тя. — Мислиш ли, че може, Мег?

Маргарет остави ръкоделието си и ги погледна разсеяно. Попита:

— Какво има?

— Том иска да знае дали бебето е достатъчно голямо да играе със сено.

— Изобщо нямам представа — отговори Маргарет и отново се зае с работата си.

— Виж, Том, бебето не трябва да се изправя, не трябва да лежи по лице; не трябва да лежи така, че главата му да клюма; не трябва да се дразни и гъделичка; и не трябва да бъде разрязано на две или на повече от косачката. Ще внимаваш ли за всичко това.

Том протегна ръце.

— Това дете е чудесна бавачка — забеляза Маргарет.

— Много обича бебето. Затова го прави — бе отговорът на Хелън. — Ще бъдат приятели за цял живот.

— Още от шест и една годишна възраст?

— Разбира се. Това ще бъде нещо голямо за Том.

— Може да бъде по-голямо за бебето.

Четиринадесет месеца бяха минали, но Маргарет все още беше в Хауардс Енд. Никакъв по-добър план не й бе дошъл на ум. Ливадата отново беше окосена, големите червени макове отново се разтваряха в градината. После щеше да дойде юли с малките червени макове сред житата, август — с жетвата. Тези малки събития щяха да станат част от нея година след година. Всяко лято щеше да се страхува да не би кладенецът да пресъхне, всяка зима — да не би тръбите да замръзнат; всеки силен западен вятър можеше да повали бряста и да сложи край на всички неща, и затова тя не можеше нито да чете, нито да разговаря, когато духаше западен вятър. Въздухът сега бе спокоен. Тя и сестра й седяха върху останките на алпинеума на Иви, където моравата се сливаше с полето.

— Колко се бавят! — каза Хелън. — Какво ли правят вътре? — Маргарет, която ставаше все по-малко разговорлива, не каза нищо. Шумът на косачката достигаше до тях неравномерно, подобно на шума на вълните. Близо до тях един мъж си готвеше косата, за да довърши една от долчинките.

— Бих искала Хенри да излезе и да се порадва на всичко това — каза Хелън. — Такова чудесно време, а той стои затворен в къщи! Много е тежко.

— Принуден е — каза Маргарет. — Не иска да живеем тук, главно заради сенната треска, но смята, че си заслужава.

— Мег, той болен ли е или не? Не мога да разбера.

— Не е болен. Безкрайно уморен. Цял живот е работил много и не е забелязвал нищо. Такива хора рухват, когато най-сетне забележат нещо.

— Предполагам, че той ужасно се измъчва за своя дял в тази бъркотия.

— Ужасно. Ето защо бих желала Доли да не идва днес. Въпреки това той настояваше всички да дойдат. Така трябва.

— Защо ги вика?

Маргарет не отговори.

— Мег, мога ли да ти призная нещо? Аз харесвам Хенри.

— Би било странно, ако не го харесваше — каза Маргарет.

— Но по-рано не го харесвах.

— По-рано! — Тя сведе поглед за миг към черната пропаст на миналото. Бяха я прескочили, с вечното изключение — Ленард и Чарлс. Изграждаха нов живот — неясен, но въпреки това увенчан със спокойствие. Ленард бе мъртъв, на Чарлс му оставаха още две години в затвора. По-рано човек не можеше винаги да вижда ясно. Сега беше по-различно.

— Харесвам Хенри, защото той наистина се тревожи.

— А той те харесва, защото ти не се тревожиш.

Хелън въздъхна. Изглеждаше унижена и зарови лице в ръцете си. След малко каза: „За любовта“ — мисловен преход, по-малко внезапен, отколкото изглеждаше.

Маргарет нито за миг не спря работата си.

— Имам предвид любовта на една жена към един мъж. Въобразявах си, че трябва да посветя целия си живот на това и се разкъсвах на всички страни, като че нещо ме измъчваше отвътре. Но сега всичко е спокойно, изглежда съм оздравяла. Оня хер Фьорстмайстер, за когото Фрида продължава да пише, сигурно е благороден човек, но не разбира, че аз няма никога да се омъжа нито за него, нито за някой друг. Това не е от срам или съмнение в самата мен. Просто не мога. Аз съм свършена. Толкова мечтаех като момиче за любовта на някой мъж и мислех, за добро или за зло, че любовта трябва да бъде нещо велико. Но не беше така; просто бе една мечта. Не си ли съгласна?

— Не съм. Не.

— Трябва да запомня Ленард като мой любим — каза Хелън, като навлезе в нивата. Аз го съблазних, аз го убих и бих могла да направя поне това. Бих искала да отдам цялото си сърце на Ленард в следобед като този. Но не мога. Няма смисъл да се преструвам. Аз го забравям. — Очите й се изпълниха със сълзи. — Как нищо не приляга, о, скъпа моя, скъпа… — Тя млъкна. — Томи!

— Да, моля?

— Не трябва да се опитваш да изправиш бебето… На мен нещо ми липсва. Виждам, ти обичаш Хенри и с всеки ден го разбираш по-добре, знам, че смъртта няма да ви раздели ни най-малко. Но аз… Не е ли това някаква ужасна, престъпна слабост?

Маргарет я накара да млъкне. Каза:

— Просто е така, защото хората са далеч по-различни отколкото се смята. По целия свят мъже и жени се измъчват, защото не могат да се развиват така, както се предполага, че ще се развиват. От време на време си признават и това ги успокоява. Не се измъчвай, Хелън. Развий това, което имаш — обичай своето дете. Аз не обичам децата. Благодарна съм, че нямам. Мога да се забавлявам с тяхната красота и очарование, но това е всичко — нищо истинско, нито помен от онова, което трябва да бъде. А други — други стигат още по-далеч и напълно преминават границите на човешката природа. Едно място, както и един човек, могат да привлекат светлината. Не разбираш ли, че всичко това води в края на краищата до утешение? Това е част от битката срещу еднообразието. Различията, вечните различия, дадени от бога в едно-единствено семейство, така че винаги да има колорит; скръб може би, но и тя внася цвят в сивото всекидневие. Затова не мога да ти позволя да се измъчваш за Ленард. Не намесвай интимните неща, когато те не идват естествено. Забрави го.

— Да, да, но какво получи Ленард от живота?

— Може би едно приключение.

— Това достатъчно ли е?

— Не, за нас не. За него може би.

Хелън измъкна кичур трева. Погледна киселеца, детелината — червена, бяла и жълта, сълзицата, маргаритките и стръкчетата трева, които бяха из него. Вдигна го до лицето си.

— Ухае ли вече? — попита Маргарет.

— Не, само е увехнала.

— Утре ще ухае.

Хелън се усмихна.

— О, Мег, ти си истински човек — каза тя. — Помисли си за бъркотията и неприятностите по това време миналата година. Но сега не бих могла да бъда нещастна дори и да се опитвам. И всичко това го дължа на теб.

— О, ние просто се успокоихме. Ти и Хенри се учихте да се разбирате един друг и да прощавате, през цялата есен и зимата.

— Да, но кой ни успокои?

Маргарет не отговори. Косенето бе започнало и тя свали пенснето си, за да наблюдава.

— Ти! — извика Хелън. — Само ти го направи скъпа моя, въпреки че си прекалено глупава, за да го береш. Да живеем тук бе твой план — аз имах нужда от теб, той имаше нужда от теб; всички казваха, че е невъзможно, но ти знаеше. Само си помисли за живота ни, Мег, без теб — аз и бебето с Моника, възмущавайки се само на думи, а той — предаван от Доли на Иви. Но ти събра парчетата и направи дом за нас. Не ти ли е минавало през ума, дори за миг, че твоят живот е героичен? Не помниш ли двата месеца след арестуването на Чарлс, когато започна да действуваш и направи всичко?

— Вие и двамата бяхте болни по това време — каза Маргарет. — Аз направих това, което трябваше да се направи. Имах двама болни, за които трябваше да се грижа. Имаше къща, напълно мебелирана и свободна. Беше съвсем ясно. Самата аз не знаех, че ще се превърне в наш постоянен дом. Няма съмнение, че направих някои неща, за да сложа ред в хаоса, но ми помогнаха неща, които не мога да определя.

— Надявам се, че ще бъде завинаги — каза Хелън, отклонявайки се към други мисли.

— Така ми се струва. Има мигове, когато чувствувам особено силно Хауардс Енд като наш дом.

— Все пак Лондон настъпва.

Тя посочи отвъд ливадата — отвъд осем или девет ливади, но там, където те свършваха, започваше червена ръжда.

— Виждам го вече в Съри и дори в Хампшир — продължи тя. — Виждам го и от Пърбек Даунс. А се страхувам, че Лондон е само част от нещо друго. Животът по целия свят ще бъде претопен.

Маргарет знаеше, че сестра й говори истината. Хауардс Енд, Онитън, Пърбек Даунс, Одерберге, всички те бяха отживелици и казанът за топене се подготвяше за тях. Логически те нямаха право на живот. Единствената надежда бе в слабостта на логиката. Дали чрез тях земята отмерваше времето?

— Ако нещо е в разцвет сега, това не означава, че ще продължава така вечно — каза тя. — Тази мания за активност се появи едва през последните сто години. Може да последва цивилизация, която няма да бъде основана на активност, защото ще почива на земята. Сега всичко показва, че няма да бъде така, но аз не мога да не се надявам и рано тази сутрин в градината почувствувах, че нашата къща е бъдещето така, както е и миналото.

Те се обърнаха и я погледнаха. Сега и техните спомени я украсяваха, защото детето на Хелън бе родено в централната стая. Маргарет извика: „О, гледай!“, защото нещо се раздвижи зад прозореца на вестибюла и вратата се отвори.

— Най-после конклавът[1] свърши. Отивам.

Беше Пол.

Хелън се отдръпна с децата навътре в нивата. Приятелски гласове я посрещнаха. Маргарет се изправи, за да посрещне един мъж с големи черни мустаци.

— Баща ми помоли да дойдете — каза той с неприязън.

Тя взе ръкоделието и го последва.

— Говорихме по делови въпроси — продължи той, — но не се съмнявам, че знаете всичко предварително.

— Да, знам.

С тромави движения — защото бе прекарал целия си живот на седлото — Пол блъсна с крак боядисаната външна врата. Мисис Уилкокс извика леко от раздразнение. Не обичаше да се драскат нещата; спря във вестибюла, за да извади боата на Доли и ръкавиците й от една ваза.

Съпругът й лежеше в голям фотьойл в трапезарията и до него, хванала ръката му доста показно, беше Иви. Доли, облечена в тъмночервено, седеше до прозореца. Стаята бе малко тъмна и задушна; трябваше да остане така, докато се прибере сеното. Маргарет се присъедини мълчаливо към семейството; петимата вече се бяха срещнали по време на чая и тя знаеше много добре какво ще бъде казано. Нямаше желание да си губи времето и продължи да шие. Часовникът удари шест.

— Това задоволява ли всички? — попита Хенри с уморен глас. Използуваше старите изрази, но тяхното въздействие беше неочаквано и неясно. — Защото не искам да идвате по-късно и да се оплаквате, че съм бил несправедлив.

— Това очевидно е направено да ни задоволи — каза Пол.

— Извинявай, момчето ми. Ти трябва само да кажеш и аз ще оставя къщата на теб.

Пол се намръщи раздразнено и се зачеса по ръката.

— Тъй като се отказах от живота на открито и се върнах в къщи, за да се грижа за бизнеса, няма смисъл да се установявам тук — каза той накрая. — Всъщност това не е село, но не е и град.

— Добре. Моето разпределение задоволява ли те, Иви?

— Разбира се, татко.

— А теб, Доли?

Доли вдигна повехналото си дребно лице, което скръбта можеше да попари, но не и да стегне.

— Направо прекрасно — каза тя. — Мислех, че Чарлс я иска за момчетата, но последния път, когато го видях, каза „не“, защото няма да можем да живеем отново в тази част на Англия. Чарлс казва, че трябва да сменим името си, но аз не мога да реша с какво, защото Уилкокс много подхожда на Чарлс и на мен и не мога да измисля никакво друго име.

Настъпи пълно мълчание. Доли се огледа нервно, като се страхуваше, че не се е държала както подобава. Пол продължи да се чеше.

— Тогава оставям Хауардс Енд изцяло на моята съпруга — каза Хенри. — И нека всеки разбере това, а след моята смърт нека няма завист и изненади.

Маргарет не отговори. Имаше нещо неестествено в нейния триумф. Тя, която никога не бе предполагала, че ще победи някого, бе атакувала направо тези Уилкоксови и бе разбила техния живот.

— Затова не оставям на жена си пари — каза Хенри. — Това е нейното желание. Всичко, което тя би трябвало да получи, ще бъде разделено между вас. Давам ви също голяма част още приживе, така че да можете да бъдете независими. Това също е нейно желание. Тя също дава много пари. Смята да намали дохода си наполовина през следващите десет години; смята след смъртта си да остави къщата на нейния… нейния племенник, който е навън. Всичко това ясно ли е? Всички разбират ли?

Пол скочи. Той бе привикнал към туземците и най-малкото нещо го изкарваше от кожата му на англичанин. С усещане за мъжественост и открит скептицизъм, той каза:

— Онова навън? О, стига! Мисля, че можехме да получим цялото имение, включително и хлапетиите.

Мисис Кахил прошепна:

— Недей, Пол. Ти обеща да бъдеш разумен. — Със съзнанието, че се държи като светска дама, тя стана и се приготви да се сбогува. Баща й я целуна.

— Довиждане, моето момиче — каза той. — Не се безпокой за мен.

— Довиждане, татко.

След това беше ред на Доли. Загрижена да даде своя принос, тя се засмя нервно и каза:

— Довиждане, мистър Уилкокс. Наистина изглежда странно, че мисис Уилкокс остави Хауардс Енд на Маргарет и все пак тя го получи накрая.

Чу се как Иви си пое рязко дъх.

— Довиждане — каза тя на Маргарет и я целуна.

И отново, и отново се отдръпваше светът като отлив на чезнеща вълна.

— Довиждане.

— Довиждане, Доли.

— Довиждане, татко.

— Довиждане, момчето ми. Бъди винаги разумен.

— Довиждане, мисис Уилкокс.

— Довиждане.

Маргарет изпрати гостите до градинската врата. След това се върна при съпруга си и сложи глава в ръцете му. Той бе много уморен. Но забележката на Доли я бе заинтересувала. Накрая тя попита:

— Би ли ми казал, Хенри, какво означаваше онова, че мисис Уилкокс ми е оставила Хауардс Енд?

Той спокойно отговори:

— Да, тя наистина го остави. Но това е една много стара история. Когато беше болна, а ти бе толкова добра към нея, тя искаше да ти се отблагодари с нещо и понеже не беше на себе си по онова време, надраска „Хауардс Енд“ на лист хартия. Аз я проучих грижливо и тъй като беше явно невалидна, не й обърнах внимание, без да подозирам какво ще бъде за мен моята Маргарет в бъдеще.

Маргарет мълчеше. Нещо я разтърси, достигна най-съкровените гънки на съществованието й и тя потрепери.

— Не съм направил нищо лошо, нали? — попита той, като се наведе.

— Не, не си, скъпи. Нищо лошо не е сторено.

От градината се чу смях.

— Ето ги най-после! — възкликна Хенри, като освободи ръцете си с усмивка. Хелън се втурна в здрача, хванала Том с едната ръка и понесла бебето си в другата. Това бяха викове на заразителна радост.

— Ливадата е окосена — извика възбудено Хелън, — голямата ливада. Отидохме да видим до самия край — никога не е имало толкова много сено!

[1] Таен църковен съвет на кардинали. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.